Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Я завжди вигадував всяке, ще з дитинства.
Мій мозок завжди щось вигадує.
З роками це все більше перетворюється
на спосіб вижити.
Так я сприймаю все у своєму житті.
АМЕРИКАНСЬКА СИМФОНІЯ
Поки ми не розпочали шоу, пані та панове.
Номінації на «Греммі» оголошено.
І цього року найбільше, 11 номінацій, дістав
пан Джон Батіст, онде він.
Лідер нашого гурту, пані та панове!
Найкращі виконання традиційного R&B,
Альбом R&B, джазова соло-імпровізація, інструментальний альбом,
виконання у стилі амерікан рутс, пісня амерікан рутс,
композиція сучасної класичної музики, найкращий саундтрек за фільм «Душа»,
найкраще музичне відео.
Запис року за пісню «Свобода» та альбом року — «Це ми».
Чорт!
Он як!
У музиці ми любимо не те, що вона добре звучіть.
У музиці ми любимо те, що вона звучить неминуче.
Коли вона грає і всі знають, що музика розгортається,
хочемо ми цього, чи ні.
І вона завжди там.
Треба її лише підкорити.
Відкритися їй.
Які ж пронизливі звуки.
-З Новим роком. -З Новим роком.
Новий рік.
Ми за ним скучили.
-За сім'ю та свободу. -За сім'ю та свободу.
Дякую тобі.
Не забувається повік
Що серце пам'ята
-Як почуваєшся? -Втомилася, але добре.
Джоне Батісте!
-Привіт. -Чула, ти про «Греммі» думаєш.
-А потім… -Мамо, боже мій.
Гадаю, було схоже на комедійне шоу.
Коли казали: «Джон Батіст!»
«Джон Батіст — фолк-американа», «Джон Батіст — класична музика»
«Джон Батіст». Вони хотіли щось довести, чи що?
Ми всі тут за тебе дуже радіємо,
бо ти ж представиш Американську симфонію у Карнегі-холі.
Ну, для мене честь мати змогу представити щось таке масштабне.
І, знаєш, це ж буде моя перша прем'єра симфонії,
це дійсно особлива подія, бо, як на мене, симфонія може стати
чимось, чого ми раніше не бачили, саме це і є метою усього цього.
Власне, якщо створювати симфонічний оркестр у 2022 році,
яким би він був?
Як би звучала музика, яку б він грав?
Були б, звісно, класичні музиканти.
Авангардисти.
Музиканти фолку, джазмени.
Місце для співіснування є для всіх.
Місця достатньо, щоб ми могли бути різними,
водночас і химерними, і дивними, і красивими.
Адже Америка саме така.
Це ж ідеально, що ми можемо співіснувати,
якщо здатні зробити те, про що говоримо.
Ми це зіграємо лише раз, лиш один концерт у Карнегі-холі.
Гаразд. Чудово, Джоне. Дуже тобі дякую.
Усім бажаю розважитися.
Треба кілька лідерів груп інструментів.
-Правильно. -На кшталт концертмейстерів…
Саме так! Для кожної групи інструментів.
-Точно. -Еге ж.
Мені здається, що треба визначити музичну ідентичність того, що ми робимо,
це — головне.
В результаті має з'явитися партитура, у якій буде все.
Точно.
Якісь частини навіть будуть несхожі на партитуру.
Просто такі собі напрямки музики.
-Саме так. Або картинки. -Точно.
Що б ми не вирішили, працюватиме саме на це.
Гадаю, потім будуть репетиції.
-І тоді вже далі підредагуємо. -Еге ж, саме так.
Він іде, о Господи
День, день-о, о Господи…
Як дійсно прислухаєшся до того хоралу…
Так, це воно.
По це я й кажу.
-Саме про це й думав. -Звучить добре.
А потім отак-от…
Хочу, щоб був ось такий момент.
А тоді можна ось так, коли…
-Еге ж. -Я забув, які баси.
Але так. Вступає інша партія.
Отак-от.
Друже, звучатиме таки ж відпадно.
Ото вже буде!
Щойно пройдеш вступ, боже мій!
-Що! -Так.
Він іде, гей, гей, гей
АМЕРИКАНСЬКА СИМФОНІЯ
Щодо написання цієї симфонії, у мене величезні амбіції.
намагаюся розширити канон симфонічної музики.
Пробитися крізь давні забобони.
І це при тому, що не дає можливості як слід на цьому зосередитися.
Джон Батіст!
ДЖОН БАТІСТ І STAY HUMAN
Я завжди знав, що хочу бути лідером.
Мені завжди хотілося робити щось таке, що я роблю зараз.
Воно розвинулося, стало більш вільним.
Я виріс у Новому Орлеані, музика завжди була частиною нашої сім'ї.
Тато був моїм першим вчителем музики.
А мама справді вірила, що класична гра на піаніно — це основа.
Знай своє ремесло, роби своє.
Був момент, коли я мав вирішити:
Лишитися вдома й шукати шлях у музиці самотужки,
чи коледж і щось робити.
Так я й опинився в Джуліарді.
-Вітаю. -Привіт.
Джуліард. Потрапляєш туди, і розумієш що це місце класичної культури.
Європейська класична музика.
Аж ніяк не музика чорношкірих Півдня.
На мене дивилися, ніби питали: «Що це за один з Нового Орлеана?»
Перше, що я зробив у Джуліарді — знайшов постійний підробіток
і організував гурт.
Ніхто не розумів, що ми збиралися робити зі Stay Human.
«Що за назва, Stay Human (залишись людиною)?»
«Чому вони грають в метро задурно?»
«Чому він грає на іграшці для дітей, а не на піаніно?»
«Чому він марнує свій талант?»
Усе натикалося на неприйняття.
Від Джуліарда, від усіх.
Я там пробув сім років.
Геть молодий.
І поглянь, як все змінилося.
Поглянь на той мурал.
Ось ця мелодика,
інструмент, на якому мені забороняли грати,
посилали мене до психіатра.
«Він, мабуть, збожеволів».
То був не просто мурал.
Наче щось…
поза межами.
Я завжди сам задавав собі власний ритм, добре це, чи погано.
І від самого початку я знав, що не такий.
Я маю створювати власну ситуацію.
Мій власний простір, власний світ.
Коли я був у Джуліарді, Stay Human запрошували
в усі ті альтернативні всесвіти Нью-Йорка,
просто з виступів на вулиці й в метро.
Так я познайомився з Квестлавом, Ленні Кравіцом, Red Hot Chili Peppers.
Потім Ленні каже Мадонні:
«Є один, Джон Батіст з Нового Орлеану».
Такий сюрреалізм.
Ви маєте розуміти.
Я мешкав у Вашингтон-Хайтс, щодня на вечерю їв консервовані боби.
Це була, ну, така свобода.
Вітаю. Я Стівен Колбер. Я у Новому Орлеані, Луїзіана.
Дуже дякую.
Мене весь час питають, хто буде керувати оркестром.
Ну, мені подобається ось він.
Привіт, я Джон Батіст.
І раптом — бах!
«Пізнє шоу». Наче нова ера почалася.
Маю на увазі, це витягло мене зі світу.
Я став людиною, що сидить десь у фортеці.
Джоне, музика чудова. Радий, що ти зі мною.
-Тобі подобається? -Хороша робота. Добре платять.
-Приємно це чути, друже. -Еге ж.
-Хіба ти це робиш не через любов? -Так, любов до грошей.
Усе змінилося.
Питаю себе: «Як я тут опинився?»
Дванадцятий поверх.
Радий бачити вас усіх у зумі. Я хотів трохи розповісти
про цей твір, до якого ми беремося,
і наскільки це для мене важливо.
Американська симфонія — це робоча назва.
Я над нею працював майже чотири роки.
Вона складається з чотирьох частин, звучить 40 хвилин і вже написана.
Але не завершена, бо мені бракує участі
й натхнення від усіх вас.
Я хочу, щоб ви вважали цей твір своїм,
у тому сенсі, що ви маєте показати все, на що здатні.
Від світанку, вдень, до сутінків…
Ви — неймовірні музиканти.
Якщо ви вважаєте, що треба щось підкреслити,
щось, що притаманне саме вам,
то ми звернемо на це увагу.
Від світанку, вдень, до сутінків
Ніч, що настає для нас
Але ми переможемо
Музика приходить із життєвого досвіду.
Від світанку, вдень, до сутінків
Ніч, що настає для нас…
Я це називаю соціальною музикою.
Наші предки ось так збиралися разом, ставали в коло, щоб грати музику.
Коли ми протестуємо, ми граємо музику, щоб донести невимовні біль та радість.
Думаю, ми збираємося зробити дещо видатне,
що, на мою думку, промовлятиме до людей на дуже глибокому рівні.
Ніч, що настає для нас
Але ми переможемо
Таке моє бачення.
Ви тут, для мене це благословення.
Тож щиро дякую, що приділили час.
Маю за честь взяти в цьому участь.
А тепер повий і поплач.
-Слідувати мелодії? -Як побажаєш.
Я розквітаю, коли створюю атмосферу, ніби на кону все.
Якщо людям надто комфортно, музика не отримує потрібної інтенсивності.
Навіть у житті, якщо вам надто комфортно — ви не розвиваєтеся.
Ага, отак і бий.
Те, що треба.
Гадаєш, я збожеволію?
Можеш просто заспокоїтися, будь ласка?
Усі чорношкірі чоловіки колись божеволіють.
Певною мірою, вони всі божеволіють.
Я знаю.
Знаю.
Тебе це лякає?
Так, це серйозна штука.
-Бо можеш бачити, куди йдеш. -Отож.
Через це майже не хочу цього робити.
Ні, ти це не серйозно. Ти надто сильно хочеш.
Що ти в мені бачиш?
Що…
Я бачу, що ти це робиш, і робиш добре,
і тобі вдасться, ще й швидко.
А що ти в мені бачиш щодо потенційного божевілля?
Як би ти й збожеволів, то не на людях,
а потім отямився б.
Ну, спочатку треба досягти успіху.
Ну, але ж ти все досяг.
То я таки збожеволію?
Якщо й далі буду підіймати ставки, я збожеволію?
Я ніколи не катався на санчатах.
Мені-от цікаво, яка тут мета?
-…повільне ззнімання. -Так.
Щоб усе лице крупним планом.
І що я маю з цим робити?
Скинути напругу. Треба піддатися.
Я люблю трохи побути на межі.
Я теж.
І ти теж, Джоне, потайки. Визнай це.
-Таки ж так. -По його очах видно.
Він любить вдавати, ніби він проти, але потайки йому подобається.
-О, ні! -О, ні?
Я не хочу цього робити.
-Та весело ж буде. -Подивлюся, як ти катаєшся.
-Ми зробимо це разом. -Ні.
-Тобі треба буде лише сидіти. -Ні.
Він ніколи на катався на санчатах.
Ідеально.
Гаразд, Джоне.
-Хочеш, щоб я підштовхнув? -Ні, щоб сів за мною.
Ні. Я сидітиму спереду.
Холодно.
Мені холодно й некомфортно.
Ой-йой.
Що відбувається?
Гаразд, тримайся. Прав прямо.
О боже мій! Що!
Поглянь-но.
Вибач, подруго.
Не можна в мене кидати сніжки. У мене лейкемія.
-Що ти зібралася робити? -Не знаю.
Кинь зброю.
-Гру закінчено. -Гра скінчиться, коли…
Цю гру закінчено. Нічия.
Ні.
Таки холодно.
Я завжди схилявся перед Сулейкою, тим, як вона долає труднощі.
Перемагає, хоча не мала шансів. Інакше як дивом це не назвеш.
Мене це дійсно надихає.
Коли мені було 22, у мене діагностували лейкемію.
І, коли хворіла, я заприсяглася, що як виживу,
моє життя має бути хорошим, сповненим пригод і значення.
Письменниця Сулейка Джауад розповіла про свою боротьбу з раком мільйонам
у популярній колонці «Нью-Йорк таймс» під назвою «Життя, що перервалося».
Назва її книжки —
«Між двох світів: Мемуари про життя, що перервалося».
Задовго до романтичних стосунків між нами,
ми з Джоном говорили однією мовою творчості.
Ми обоє вважаємо, що виживання само по собі є актом творчості.
Саме це допомагає нам змінювати різні речі, що трапляються в житті,
перетворювати їх на щось корисне,
значне, навіть прекрасне.
Я весь час у неї вчуся
дивитися в темряву й відчай і сміливо їх зустрічати.
Та не можна, щоб вони вас поглинули.
-Привіт, як ти? -Добре, знаєш.
Кажи або все, або нічого. Як би не…
Боже!
Ці два місяці видалися важкими.
Але за тиждень розпочинаю курс, це десь на місяць, може місяць-другий.
У різні дня почуваюся то жахливо, то добре.
Але я не журюся. Сьогодні був хороший день.
Каталися на санчатах, було весело.
Так моторошно, коли після майже десяти років ремісії рак повертається.
І потрібна друга пересадка кісткового мозку,
остання надія і дуже ризикована процедура.
Для нас обох настало дуже дивне життя.
Перший день хімієтерапії
у мене — оголошення про його 11 номінацій на «Греммі».
Упродовж цих двох місяців у нас обох було так багато хороших митей
і так багато неймовірно тяжких речей.
Якщо чесно, я не знаю, як витримувати такі крайнощі.
БІБЛІЯ
Можна тобі дещо показати? У мене проблема.
Еге ж.
Порт для хімієтерапії кровить.
Вона думає, що це через брак тромбоцитів, але я маю стежити.
Або доведеться лягти на стаціонар.
Хочеш лягти зараз? Можемо повернутися.
Аж ніяк. Усе нормально. Вже не кровить.
Першого разу теж таке було. Трохи.
Потім перестало.
Гаразд. Просто стежитимемо.
Тобі сподобалися сукні, що я приміряла?
Чи варто ще пошукати?
Дуже сподобалися. З блискітками дуже сподобалася.
-Найбільше? -З тих двох, що я бачив, так.
Тобі в ньому потрібно щось конкретне?
У благословенні.
Сім'я, свобода і здоров'я.
Це все поєднається.
Зараз я здебільшого в режимі виживання.
Схоже, наше життя — це контрасти.
Чому? Ти про що?
Та стільки ж навалилося.
Отже, це просто схеми кожної з частин.
Тема басів.
Щодо симфонії, вона має оптимістичний аспект.
Так.
Це… схід сонця.
А потім…
Інша тема.
-Отак. Ти мене розумієш. -Еге ж.
Ти врубаєшся.
Оце вдало.
Що це?
-Звучить як щось знайоме. -Я знаю.
Що воно таке?
Це важливо, друже. Ось це.
-Відчуття, що це щось знайоме. -Так.
Наче на щось схоже, але це не воно.
Еге.
Отак і розумієш, що вийшло добре. Ніби чув раніше.
-Точно. Так. -А насправді ж нове.
Це найкраще.
Шлюб створює нову сім'ю. Як сказано у Святому Письмі,
ці двоє стануть однією плоттю заради блага для їх обох,
процвітання суспільства й слави Божої.
Сулейко й Джоне, прошу вас перед лицем Господа
і при цих свідках оголосити ваші наміри.
Джоне, повторюй за мною.
Я, Джон, беру тебе, Сулейко, собі за дружину.
Я, Сулейка, беру тебе, Джоне, собі за чоловіка.
Бути разом відсьогодні й назавжди.
У радості й горі.
У багатстві й бідності.
У хворобі й здоров'ї.
Любити, шанувати, цінувати й захищати.
Поки смерть не розлучить нас.
Ці… обручки,
що ви обрали, є символами вашої угоди про шлюб.
Нехай Господь благословить ці обручки бути знаком обітниць,
якими ви двоє об'єднуєте свої життя.
Отже, оголошую їх чоловіком і дружиною.
І нехай ніхто не розділить тих, кого поєднав Бог.
-Амінь. -Амінь.
Джоне, можеш поцілувати наречену.
-Я тебе кохаю. -Ти така гарна
Вітаю в клубі.
Ми познайомилися в літньому джазовому таборі.
Ми ще були дуже незграбними підлітками.
У неї був контрабас і книжки.
І взуття «Біркенсток». Така енергетика.
Я такий: «Що це таке?»
І вона говорила ті божевільні речі.
Мені. Вона ж мене насправді не знала.
Щось на кшталт: «Ми підкоримо світ, ми змінимо світ».
-Я пам'ятаю. -А я: «Так, я таке люблю».
Я скажу про Джона ось що.
Джон найбільше здатний до змін і… імпровізації,
і зростання, з усіх, кого я знаю.
Зараз момент, коли треба втілити все, з чого складаються стосунки.
Це не лише шампанське й приємні речі, є ще й труднощі.
Сулейко, ти таки вмієш виживати.
Гадаю, нам слід святкувати не просто ці стосунки, нам слід
вшанувати тебе, яка ти, і що на тебе чекає.
Незабутньо
Хоч ти близько, чи далеко
Наче пісня про кохання, що причепилася
Сама думка про тебе щось зі мною робить
Ще ніколи
Нікого не було більш
Незабутнього
У всіх сенсах
І назавжди
Незабутньо
Також
ОНКОЛОГІЧНИЙ ЦЕНТР ПАМ'ЯТІ СЛОУНА Й КЕТТЕРІНГА
Добридень. Я лікар Гош, хірург з пересадки кісткового мозку.
-Ми тут з приводу пересадки. -Так.
Я знаю, що раніше вам її вже робили.
Років з десять тому.
Іноді друга пересадка може виявитися трохи складнішою,
але ми всі тут, аби подбати про очікувані, неочікувані…
-Гаразд. -Дуже вам дякуємо.
Я це дуже ціную.
Який зазвичай вік пацієнтів, як би ви сказали?
Думаю, десь…
У середньому — від 50 до 70, якщо не враховувати екстрені випадки.
Пригадую, минулого разу мене це вразило, бо мені ж було 22.
Можу щось для тебе зробити?
Нічого.
Одужай.
Я пам'ятаю, що минулого разу я боялася набагато більше.
Не знаю, може, це тому, що я постаршала.
Я не така розгублена.
Або тому, що знаю, чого очікувати.
Або тому, що я в стані заперечення.
Що ти про це думаєш?
-Час не стоїть на місці. -Угу.
Мотив був таки добрий.
-Як ти? -Друже, ми готові. Зробімо це.
-Я радий, що ми можемо це звести. -І я.
Я щасливий тут бути. Коли Метт зателефонував, я такий…
-Жодних роздумів. Жодних сумнівів. «Так!» -Друже.
Воно ж… Он як. Треба звикнути, що кожна йде із затримкою.
Гаразд, чотири чверті — дві пів долі. П'ять восьмих — три плюс дві.
Це буде далі.
5/8 — три й дві.
Три других — три великі долі.
Ясно?
Ще ніколи не бачив диригента в кросівках.
Це точно.
Духові…
Перепрошую.
Усім привіт.
Дякую, що ви тут. Я вас усіх люблю.
Щиро вдячний, що будете це грати.
Це буде робочий процес.
Музика звучатиме як вийде, аж поки не зазвучить як треба.
Тож, граймо як написано на папері.
Можливо, вийде не на 100% як на папері.
Але почнемо з цього. Тож, до роботи.
Маєш усвідомлювати жорстокий факт реальності,
що ти можеш і не впоратися.
Але водночас, мусиш непохитно вірити.
Абсолютно непохитно вірити.
І маєш робити перше, й друге одночасно.
Для мене творчість — це спосіб надати світові сенс,
особливо в скрутні моменти.
У відділенні трансплантації
одні з ліків спричинили втрату різкості зору.
І, оскільки я не мала змоги робити те, що люблю найбільше,
а це письменництво й слова,
я зрозуміла, що доведеться знайти інший спосіб вираження.
Ним стало малювання.
Можна я швиденько покажу тобі нову картину?
Клас! Ого!
Стривай.
-Тобі подобається? -Я в захваті.
Ти дійсно це робиш, ніби це…
марення, Ноїв ковчег,
трохи по-ангельському,
трохи апокаліптично, антиутопічно…
такі собі символічні біблейські сни.
Так, саме це й було на меті.
Схоже, може вийти серія, або проєкт.
Ідея мені подобається.
Гаразд, кохана.
Бувай.
Насолоджуйся водичкою.
Ти ж зараз наче маминій утробі.
Це саме воно і є.
Треба йти працювати. Бо в басейні можна й забути.
Гаразд, іди, попрацюй. Бувай!
Усе добре.
Я не чорний, я Оу-Джей
Окей
Є одна стаття. Пишуть, що мене не слід номінувати
на «Греммі» в категоріях класичної музики,
бо я попмузикант.
Це, мовляв, обурливо.
Ти ж музикант усієї музики.
Неймовірно.
Треба відзначити те, що ми вирішили помістити класичний твір
в альбом, що не є альбомом класика.
Їх це лякає навіть більше.
Бо це означає, що класична музика, це не якась там вузька категорія.
Отже, в одній статті
я — мазунчик медіа,
конкурент Тейлор Свіфт й Олівії Родріго,
а в іншій — я обурюю класичних музикантів,
бо номінований на «Греммі» в розділі класичної музики.
А я недостатньо класичний, бо я попмузикант.
Я нічого не знаю про класичну музику,
я поп-музикант.
Я не граю музику.
Я мазунчик медіа, попзірка.
Не знаю, як писати музику і я — попмузикант.
Я мазунчик медіа, але джазовий музикант.
От нащо взагалі ті заздрощі?
Навіщо заздрити?
Будьте собою.
Що це?
-Це та симфонія. -Так?
Збираю її до купи.
Ого!
-Ви чуєте? -Так. Вона чудова.
Заграєш іще трохи?
Так. Але вона ще не ціла. Лише фрагменти.
Розумію.
Я її ще вибудовую.
Щоб звести разом джазових, класичних, музикантів різних напрямків.
Це добре.
-Пам'ятаєте, як я прийшов сюди вперше? -Так, пам'ятаю той день.
-Так. -Добре пам'ятаю.
Ти намагався багато чим справити на мене враження.
-А мені не сподобалося звучання. -Так. Мені тоді було десь 18.
-Так. Це було чудово. -То було неймовірно.
-Зіграймо трохи з Бетховена. -Подивимося.
Якось так…
Пам'ятаєш, додай дзвінких звуків?
Ти мусиш дихати. А ти не дихаєш.
Руки мають бути окремо.
Ви про…
Слухай, що я кажу. Скільки разів я вдихнув?
-Ви багато дихаєте. -Отож.
Але ж ви це робите не так.
Ні. Але ти часто дихаєш, бо ти щось виражаєш.
Точно.
Якщо не дихати, це схоже на комп'ютер.
Воно нічого не виражає.
А потрібне життя.
Дихай.
Так! Ось воно.
Саме так. Має звучати, наче крик відчаю.
Відчайдушно.
Зазвичай я не надто звертаю увагу на статті, що про мене пишуть інші.
Я не люблю, коли мене категоризують.
Часто вважають, що існують певні уявлення
про те, що мав би робити чорношкірий митець.
І, оскільки люди настільки звикли до таких специфічних наративів,
коли вони бачать щось інше,
їм це треба розжувати, аби вони його визнали.
Рівень наших досягнень применшують.
Їх не сприймають частиною канону.
Саме проти цього ми й боремося цією симфонією.
Починаю почуватися, ніби мене вимкнули.
-Та годі. Ні. -Треба якось підзарядитися.
Жодних відмовок. Послухай ось це.
Добре.
Можеш знати ти
Як щодо «Саймон каже»?
Зіграємо в цю гру?
Так.
Ну ж бо.
Я відчуваю дуже сильне бажання забрати цей біль.
Але я не можу.
Це мить, випробування.
І ніхто не винен, ніхто цього не контролює.
«Канал роз'єднано».
Колись я знала, як це робити.
Що роз'єднано?
Спокійно, Скотті.
Без Скотті Піппена не буде Джона Майкла Батіста.
Кожен з тих чемпіонатів…
-Він казав: «Просто скажи, як є» -Кажи правду
-Люби своє життя -Це я тобі кажу
Коли робиш, що робиш
Так, так
-Хочу, щоб ти казав, як є -Кажи правду
-Люби своє життя -Я тобі кажу
Коли робиш, що робиш Просто кажи правду
-Привіт. -Привіт, милий.
Щойно закінчив.
Їду у Фінікс.
-Я дуже за тобою скучила. -Я теж скучив.
Сказала мудрі слова: «Та й нехай»
Та й нехай, та й нехай, та й нехай
Спи, моє золотце, і не плач
А я заспіваю колискову
-Привіт, мила. Як ти? -Не надто добре.
Жахлива нудота, у животі кольки.
-Не знаю. -Це таки кепсько.
Іноді життя таке жорстоке.
Агов, грішнику, куди ж ти побіжиш?
Коли прийде той день?
У світі стається так багато всього,
але зараз я прошу вас просто… про все це забути.
Так багато, просто…
Позбудьмося цього
і розділімо цю мить справжнього людського спілкування й любові.
Зробімо це.
Я казав каменю:
Що з тобою таке, каменю?
Не бачиш, що ти мені потрібен, каменю?
Просто почуваюся геть погано, гадаю, і голос зривається.
Минулої ночі я такого натерпілася.
Що сталося?
У ліжку було повно крові, бо одна з трубок луснула.
Боже мій!
-Привіт. -Привіт.
Як у тебе справи?
Просто собі малювала, намагалася позбутися тих думок,
намагалася одужувати.
Ну, треба, щоб так і сталося.
Ми на цьому шляху.
І…
цю, останню, я хочу присвятити Сулейці.
А можна іншу музику? Може, це музика змушує мене плакати?
Схоже, вона маніпулює емоціями.
З'єднаємо ваші клітини.
Перепрошую.
Майже закінчили.
Привіт, Ліззі-Джі, привіт, Ліззі-Пі.
Привіт, Сусу.
Я казала Кармен, що малюю жирафів
бо це єдине, що допомагає мені не плакати.
Люба! Можна поглянути? Піднеси ближче до камери.
Дайте мені ще дві секунди. Час початку процедури…
Зараз 10:10.
Саме так.
Треба було почекати до 11:11.
Ні. 10:10 нічим не гірше.
Так, Кармен. Я бачу, як плечі рухаються.
Якби я геть грошей не мала Була б багатою, як Рокфеллер
Гаразд, Ліззі Прессер, тут вступаєш ти.
Так!
Найкраща пересадка кісткового мозку.
-Ми тебе любимо. Скоро побачимося. -Бувай. Ми тебе любимо.
Я тебе кохаю.
Куди ти йдеш?
-Йдеш звідси? -Ні.
Добре.
Гадаю, можна підійти, я зараз перевірю…
Зараз тобі тривожно й страшно.
Так.
Це занадто.
Отже, коли ти в стані «Не хочу й поворухнутися»,
дуже важливо спрямувати думки на те, чого ти прагнеш.
«Мені тривожно, серце калатається» —
«Я ніби не можу дихати» — чи ще що.
«Але краще я подумаю про те, що хочу, аби сталося,
ніж про те, що мене лякає,
про жахливу можливість».
Не приділяй їй уваги, взагалі. Це тобі аж ніяк не допоможе.
Повертайся думками до того, що ти хочеш, щоб сталося.
Так.
Що сьогодні робитимеш? Чим ти зараз займаєшся?
Це буде довгий робочий день.
Як почуваєшся, коли думаєш про роботу?
Кепсько.
Кепсько?
Розумієш, бо нічого не хочеться робити.
-Як ти з цим справляєшся? -Та просто працюю.
Працюєш. Згадуєш, що ти професіонал, і просто працюєш.
Я це роблю вже багато років, що прожив.
Авжеж.
Я маю на увазі, що зараз ти в одній з найскладніших ситуацій у своєму житті.
Так, але іноді хочеться просто зупинити цей потяг.
Знаєш що?
Розумієш, якби був такий день, коли це варто зробити, то для тебе це зараз.
Угу.
З огляду на те, що відбувається з Су — то вже точно. Саме час зупинити потяг.
Це було б цілком зрозуміло.
З іншого боку,
це ж саме той потяг, у якому ти зараз.
Так!
Коли в Африці барабанщики грають у колі,
кожен грає соло, імпровізує з ритмом.
Якщо робити так у джазі, то ось що буде.
Це не те ж саме, як коли один — соліст, а інші…
Це… Це інша концепція.
Ми всі — солісти.
Нам треба це просто знайти.
Так.
-Бачив, як я увійшов посередині? -Еге ж.
Це також і хороші емоції.
Коли вони… А потім ти перемикаєшся у…
Класно.
А потім
зануртеся в це, нехай поживе.
Усі хочуть жити вільно.
Мені не вдається вимкнути свій мозок.
Мабуть, вже три дні не спав.
Боже мій.
Ця тривожність.
Мені треба якось заснути.
Останніми роками мені доводилося боротися з тривожністю й нападами паніки.
Пам'ятаю, якось я подумав, що серце стане.
Я не розумів причин.
Може, через нерви.
Може, через ліжко в лікарні.
Може, через весь той тиск.
О… Боже мій.
Можливо, річ у відповідальності, що накладає ця симфонія,
за гідне представлення своєї раси й своєї культури.
Відповідальності за відповідність ідеям,
творчому потенціалу, що в мене закладено.
Іноді доводиться дуже постаратися.
Без твоїх картин тут буде самотньо.
Мамо, ці п'ять тижнів, вони тяглися довго?
Чи просто промайнули?
Для мене часу не існувало. Гадки не маю, скільки часу минуло.
Може, п'ять років. Може, п'ять годин.
Твоя правда.
Для тебе це приголомшливо?
-Джоне? -Поки що навіть не знаю.
Років за п'ять скажу.
Саме так.
Пошукай велику.
Вважається, що після складних життєвих ситуацій ми мали б стати
сильнішими й сміливішими,
більш готовими боротися з тим, що пережили.
Я не хочу стати товстошкірою.
Я хочу відчувати те, що зі мною відбувається.
Жахливі речі, прекрасні речі.
Я хочу бути відкритою до всього.
Це так мило.
Дуже вам дякую. Дякую.
Дякую.
-Вітаємо. -Дякую.
Це так приємно.
Так мило.
Усе гаразд.
-У всіх все добре? -У мене добре.
Джоне, у тебе стільки номінацій на «Греммі»,
ще й у скількох різноманітних категоріях.
Цінності визначаються не нагородами, але, звісно, кілька виграти хочеться.
Ти ставишся до цього якось по-доброму,
дуже оптимістично, позитивно.
Тобі важливо випромінювати такий позитив?
Ти це робиш з якоюсь метою?
Я думаю, це природно, гадаю, люди цього хочуть.
Тож я завжди, розумієш… Щоб я там не випромінював.
Навіть зараз, коли говорю з тобою. Ти і я. Я вдячний, що я тут.
Вдячний за можливість закарбувати ці слова.
І що б це не впливало на світ,
я вірю, це матиме серйозні наслідки, і я хочу, щоб ці наслідки вели до радості.
Я хочу, щоб це комусь допомогло піднятися чи зцілитися.
Це реально. Дуже реально.
А ще чорношкірі століттями блазнювали,
кривлялися на перед камерою, вишкірялися й танцювали.
І люди сприймали їх саме такими.
Тож, ми маємо психоз щодо того, як ми сприймаємо
чорношкірих артистів, чорношкірих інтелектуалів.
Цей стереотип треба перебороти
заради розуміння повноти того, що вони можуть запропонувати світові.
Іноді цього не розуміють, аж поки вже не пізно.
Тож, мені важливо стверджувати й це теж.
Мені сумно, як буває сумно багатьом з нас
Просто трохи мугикаю соул
Зроби життя своєю метою
І щось то тебе точно повинно прийти
Сьогодні, під час 64-ї щорічної церемонії
«Греммі» в Лас-Вегасі, вшанують музику, в усіх її формах.
Найбільше номінацій отримав Джон Батіст.
Оце так костюм!
Не знаю. Хто це? Мене просто, типу, переміщують.
Гаразд. Ну, мусиш залишатися тут і бути зосередженим.
Медитуй, молися, зосередься.
Не можу дочекатися.
-Виступ, справу ще не завершено. -Справу ще не завершено.
Ті, що вдень? Ще ні?
Ті, що ввечері. Ті, що вдень, я давно прийняла.
Намагаюся вигадати, як приймати менше пігулок на ніч.
Бо як приймаю їх усі майже водночас…
Так, але ж та штука мусить завжди бути у тебе в організмі.
Готово.
Наступний учасник претендує на більше «Греммі», ніж будь-хто цьогоріч.
Сьогодні він вже отримав чотири нагороди.
Досі змагається за найкращий запис і найкращий альбом.
Зараз він покаже, чому. Єдиний і неповторний Джон Батіст.
Боже мій, це прекрасно.
Коли я рухаюсь ось так
-Не знаю чому, але я відчуваю -Свободу
Так
Чую пісню, що мене повертає
-І я відпускаю, бо я такий -Вільний
-Вільний жити -Як я хочу жити
-І я таки піду -Туди, куди піду
Бо це моя свобода
Ті костюми просто неймовірні.
Ми спускаємося, щоб знову підійнятися
Як тут хтось є, нехай спостерігають
Не встоїмо на місці
Тут у нас не муштра
Більше за дешеву сенсацію
Схоже, це гроші, гроші, гроші, гроші…
Так класно.
Усі, підіймайтеся з місць!
Покажіть мені вихиляси
Добре потрусіться
Торкніться екрана, прямо зараз,
будете благословенні. Скоріться благословенню.
Ви вмієте відриватися?
-Я кажу так -Так
-О, так -Покажіть мені вихиляси
Гей, гей, гей, гей!
Покажіть вихиляси
Хочу чути ваш спів!
Якщо ніхто не дав…
Вам шансу
…дозволу бути собою, то я прямо зараз вам його даю.
-Покажіть вихиляси -Будьте собою!
-Ви вмієте відриватися? -Я кажу так
-О, так -Покажіть мені вихиляси
Коли я рухаюсь ось так Не знаю чому, але я відчуваю
Свободу!
Це було чудово. Неймовірно.
Неймовірно.
Добре виступив.
Він найкращий. Змусив усіх підвестися на ноги.
Це було в кращих традиціях Нового Орлеана.
Він отримав ті «Греммі».
Доброго всім вечора і нехай править любов.
Конкуренція дуже сильна.
Уже понад пів століття для митців альбоми
є можливістю поділитися натхненною експресією.
Музика може стати ґрунтовною частиною нашого життя,
розповідає про нашу культуру, змінює її.
Ось десять митців, які показали найкраще зі своєї творчості.
АЛЬБОМ РОКУ
Він уже переміг. Ось у чому річ. Чотири «Греммі», це вже багато.
І «Греммі» отримує…
«Це ми»
Джона Батіста!
Боже мій!
Це неймовірно.
Привіт!
Треба ж.
-То тепер ти вийдеш за нього? -Та вже ж вийшла.
Дякую.
Ох, чорт!
Знаєте, я всією душею вірю,
що не буває найкращих музикантів,
найкращих митців, танцюристів, акторів.
Образотворче мистецтво…
суб'єктивне.
Воно приходить до у той момент життя, коли це їм найбільш потрібно.
Ніби пісня, чи альбом, при створенні
отримують такий собі радар, щоб знайти людину, що їх потребує.
Тобто,
я дякую Богові,
схиляю голову і щодня роблю свою справу.
Я люблю музику. Я почав грати ще маленьким.
Для мене це не просто розвага. Це така духовна практика.
Вона для справжніх митців, справжніх музикантів.
Не зупиняймося.
Будьте собою. От і все.
Люблю вас, навіть як ми не знайомі!
Добраніч. Гей!
Джо Батіст!
Він знову переміг. Вітаємо!
Це було бездоганно. Ти був бездоганний.
Раян!
Вітаю!
Чудово. Можеш ще потримати те золото?
-Ти можеш! -Він може. Ну ж бо, Джоне!
Гаразд, я тобі допоможу, а потім ми…
-Джоне! -Джоне!
Джоне, даси автограф?
Джоне, підпиши, будь ласка, милий.
У Лас-Вегасі вручали «Греммі».
Щиро вітаю Джона Батісту. Він таки чудовий.
Справжній музикант. Виборов Альбом року.
І що нам робити з цією,
насмілюся сказати ганьбою, на врученні «Греммі»?
У «Альбомі року» він обійшов Біллі Айліш.
Він переміг Lil Nas X. А то ж альбоми, які люди слухали.
Виступ Батіста схожий на те, що ми бачимо в «Шоу Елен Дедженерес».
Схоже, цей чоловік застряг у відео кліпі Фарелла до пісні «Щасливий».
Я аж ніяк його не зневажаю, думаю, він дивовижний…
За 14 років чорношкірий митець вперше дістав «Альбом року».
-Ти ж це знала, так? -Що? Справді?
Тут багато лакованої шкіри. Не завадило б її…
Я працюю лише зі шкірою, що всотує.
-Шкода. -Мені теж шкода.
Та нічого. Наступного разу до вас прийду.
Це було б неправильно, а в мене найкраще.
Лише креми, жодного воску.
Ну, наступного разу. Нічого.
-Гаразд. -Дуже вам дякую.
-Я ж просто тиняюся тут поруч. -Ви — знаменитість?
-Що за… -З вами оператор.
Це мій добрий друг. Просто нас фільмує.
-Гаразд. -Тиняємося.
-А чим займаєтеся? -Я музикант.
-Справді? -Еге ж.
А, точно. У нас…
-Вчора у нас був виступ. -На церемонії «Греммі»?
-Ми вчора там були. Це було епічно. -Дякую. Неймовірно.
Нам аж дах знесло. Так і було.
Ото вже видовище, так видовище.
-А танець, він був… -Це ж ви?
-Так. -Ви на першій сторінці.
-Якось так. -Не хочемо вам надокучати.
Радий зустрічі, дякую. Нехай щастить.
Рада зустрічі.
Це нічого вам не коштуватиме, але ось це підійде для лакованої шкіри.
-А, та нічого. Не турбуйтеся. -Я можу це зробити.
-Ви певні? -Еге ж.
-Чудовий був вчора виступ. -Дякую.
-Так! Усе добре. -Усе добре.
Благословен будь.
-Переможці. -Вітаю!
Так, справді. Дякую.
Ого!
У кожного власна подорож життям.
Усі ми рухаємося до свого пункту призначення.
Знаєте, світ нас визначає.
Великий успіх. Велика невдача.
У неї проблемі зі здоров'ям. Її книжка в списку бестселерів від «Нью-Йорк таймс».
Це її подорож.
Я отримав «Греммі», Альбом року.
Найбільша музична премія.
Прийшов додому. Вона знову в лікарні.
Ось такі в нас справи.
ОНКОЛОГІЧНИЙ ЦЕНТР ПАМ'ЯТІ СЛОУНА Й КЕТТЕРІНГА
Ти чудово впорався.
Вгору, до грудної клітини.
Допоможеш мені сісти?
-Га? -Допоможеш сісти вище?
Подай планшет і фарби.
Добре.
Прийдеш увечері?
Побачимося увечері?
О котрій годині?
Пізніше?
До вечора.
УВЕРТЮРА (ОСНОВНА ТЕМА)
О, це ля-бемоль.
А тепер зіграй нижче. Я послухаю.
Які відчуття?
-Мені подобається. -Чудово.
Спробуймо ще раз. Я буду записувати.
Так.
Грай владно.
Дикий Захід. Нестриманий. Ти — ковбой.
Ти безстрашний.
-Джоне, сюди. -Зачекайте.
-Привіт. -Джоне, ось тут.
-А можна фото в стрибку? -Аякже.
Бац.
Та не хочу я бути знаменитим. Ніколи не писав музику саме для цього.
У такому дусі.
Хоча я за це і вдячний, якби я прагнув ще більше слави,
це просто ще більше віддаляло б від сім'ї, від рідних мені людей.
-Їх важко розворушити. -Я знаю.
-Я на тебе покладаюся. -Я вже їх струсону.
Треба не дозволити тим амбіціям себе захопити.
Будуть ось такі, може, трохи більші.
Хочу, щоб був ефект шахової дошки.
Маєш запобігти тому, щоб це визначало,
як ти сприймаєш сам себе та відносини з близькими.
Наче живеш подвійним життям. Щось таке.
-Вітаю. -Добридень, лікарю Чарльзе.
-Як ви? -Я тут. Я радий тут бути.
-А, добре. -Як ви?
Почуваюся добре.
Вона поспала.
Отже, як щодо пересадженої тканини?
Яка картина з кістковим мозком?
Схоже, все чудово. Ми не виявили жодної лейкозної клітини,
а це означає повну ремісію.
-Чудово. -Це добре.
-Тепер щодо проблем, молода пані. -Ой-йой.
-Мисліть позитивно. -Гаразд.
Чи ця ремісія триватиме п'ять років, а потім все повернеться?
Відповідь: ми не знаємо.
Що ми зробимо по-іншому? Не припинимо хімію.
Вона триватиме, допоки працює.
-Хімієтерапія назавжди? -Так.
Не 90% це — керування ризиками.
Чи варто вам ризикувати?
-Точно. -Ясно.
Вам буде треба вирішити щодо певних речей.
«Виставлятиму себе на показ тисячі людей?»
Ви це робите, щоб жити, а не виживати, ясно?
Щодня ви живете, ніби це останній день.
Ви настільки унікальна, що цифри не мають значення.
Який розклад біопсій?
За шість, дев'ять, дванадцять місяців.
Далі, мабуть, кожні шість місяців. А як настане п'ятий рік — подивимося.
Вас щось непокоїть?
Ні. Гадаю, я в порядку.
Коли думаю, що хімієтерапію доведеться робити нескінченно, відчуття…
-Або лякає слово «нескінченно». -Я знаю.
Агов, це не примусово.
-Пам'ятайте, що є… -Ні.
-Це ж не десята заповідь, правда? -Еге ж.
Ми робимо те, що здається правильним, і, як я думаю, це…
важливо запланувати.
«Я планую це робити».
Але не передумують лише дурні та мерці.
Ви можете передумати, я можу передумати.
Я в нормі. Просто…
У вас були пацієнти, які це робили,
і якість їхнього життя була доброю, вони призвичаювалися?
Як твої справи щодо віри…
у що ти зараз віриш?
Я вірю, що все може змінитися.
ДЖЕЙН, ПСИХОТЕРАПІЯ
Вірю, що все змінюється.
Бог дає і Бог може забрати.
За секунду.
Усе може зникнути.
Звісно, є речі, які я б хотів, аби були іншими.
Але, гадаю, я все більше починаю розуміти,
що таке справжнє прийняття.
І справжня вдячність.
І необхідність цього розуміння є нагальною.
Ясно. Як ти з чим справляєшся?
Є вибір…
він постав переді мною непомітно,
але його треба зробити саме зараз,
це ніяк не пов'язано з тим, що люди можуть побачити назовні.
Це нелегко.
Тут потрібно бути безстрашним.
Маю новину стосовно нашого доброго друга Джона Батіста.
Джон вирішив піти з нашого шоу.
Знаю. Я почуваюся так само.
Йому потрібно трохи особистого часу,
також, він має це зробити, бо має на те причини.
Я дуже радий, що ти це робиш…
Джон Батіст представить Американську симфонію в Карнегі-холі.
Джон Батіст, митець перспектив, тут, у Карнегі-холі…
…«кульмінацією боротьби за визнання здібностей чорношкірих».
Цим твором композитор, лауреат «Оскара»,
вшановує майстрів музики, Дюка Еллінгтона,
Джеймса Різа Юропа, Махалію Джексон, НінауСімон,
які колись виступали в Карнегі-холі.
Добрий вечір!
Вітаю вас в Карнегі-холі.
Хіба ж це не дивовижне місце?
Ви готові?
Це мій перший вихід за майже рік.
Готові зустрічати нашу знаменитість?
Маестро!
Короля Нового Орлеану!
Пані та панове, привітайте оплесками…
Джона Батіста та Американську симфонію!
Що ж, добре.
Привіт!
Дякую!
Господи!
Готові вшкварити?
Нумо, розважмося.
Від світанку, вдень, до сутінків
Ніч, що настає для нас
Але ми переможемо
Від світанку, вдень, до сутінків
Ніч, що настає для нас
Але ми переможемо
Немає електрики.
Нема електрики.
На сцені немає електрики.
Електрика пропала.
Поки немає.
Перевір свій навушник.
Коли приходить смуток
Де тобі шукати радість
І хоч душа моя
Плакала
Та на крилах Господа мого
Я підіймаюся!
На верхівку гори
Де живе світло
Сонце, воно сяє
Так яскраво
І ця пісня
Завжди у моїх
Думках!
Бачите, силу Божу ніщо не зупинить.
Стільки сил що опиралися тому, щоб це відбулося.
Сталося стільки всього, щоб цьому завадити.
Навіть посеред цього виступу, дещо трапилося, ви навіть і не знаєте.
Та ми все одно зараз тут, граємо цю музику.
Усі музичні діаспори.
Дякуємо, що ви засвідчуєте цю мить з нами.
Дякую.
У воді
Воно так і не пройшло
Це почуття — те ж саме
Щоразу, як бачу я твоє лице
Воно ніколи не зникне
А я вважав себе розумником
Коли складаєш плани, Бог сміється
Я думав, я крутий Розважусь трохи мимохідь
Пригода влітку
Ось чим це мало бути для нас
Ти мені потрібна І це вже ніколи не зміниться
Воно так і не пройшло
Щоразу, як бачу я твоє лице
Це почуття — те ж саме
Воно ніколи не зникне
Ми ж шукали пригод
От що ми мали на увазі
Ти мені потрібна І це вже ніколи не зміниться
Воно так і не пройшло
Щоразу, як бачу я твоє лице
Це почуття — те ж саме
Воно ніколи не зникне
Ні, ні
Переклад субтитрів: Сергій Білай