Downloaded from YTS.MX
Dámy a pánové,
Official YIFY movies site: YTS.MX
přivítejte prosím na pódiu Berta Kreischera!
BERT KREISCHER: HUMBUK
Jo!
Děkuju.
Díky. Jo.
Pánovi to sluší.
Děkuju.
Taky mi to sluší. Díky moc.
Tak málo vypasenej jsem ještě nebyl.
Jo, já vím.
Když běhám, cuchají se mi chlupy na zadku.
Ani nevím, že se to děje. Je to radost.
Ve sprše si namydlíte ruku a chcete to tam trochu projet.
Ale smůla. Upletl se tam provázek, dámy.
Máte svázaný půlky.
Obvykle se dá rozvázat. Chlupatí chlapi...
a některý Italky to znají.
Stačí tam strčit prst a zatáhnout.
Jako když máte cop. Úplně stejně.
Na dovolené jsem ho ale jednou nemohl rozplést.
Ve sprše jsem za něj tahal.
Navíc jsem musel na velkou.
Potřeboval jsem to vyřešit, než něco vyleze.
Vzal jsem kapesní nůž a šel jsem za ženou.
Povídám: „Potřebuju vědět, jestli táhneme za jeden provaz.“
A ona na to: „Jasná páka.“
Vzal jsem si vidláka. Měl jsem vám to říct.
Když jsme vyplňovali žádost o uzavření manželství,
třetí otázka zněla: „Jste pokrevní příbuzní?“
Ptám se: „Co ta trojka?“
Paní povídá: „Tož jste?“
Já na to: „Tož asi nejsme.“
„Napište, že je to cajk.“ „To nenapíšu. Nevěřili by nám to.“
Dal jsem ženě nůž a povídám: „Máme problém.“
Otočil jsem se a ukázal jí, co mě trápí.
Zeptala se: „Proč sis to udělal?“
„To je bezvadná otázka, LeeAnn. Víš...
Jsme přece na dovolené
a paní u bazénu říkala, ať si zapleteme vlasy.
Nebylo to schválně, ty kozo.
Tak šmikej, Sweeney Todde. Schyluje se k pohromě.“
A ona: „To teda ne.“
Já na to: „Bohužel. Tož do práce.
Abys věděla, kromě tebe mi nikdo na ostrově zadek neostříhá.
Nebudu přece volat na recepci, ať mi pošlou nějakýho šikulu.
,Kdo vám stříhá plot? Líbí se mi.‘“
Odmítla mě a nůž odložila.
Zapnula fén, jako by byla debata u konce.
Chceš si hrát? Máš to mít.
Popadl jsem nůž. Pořád jsem byl nahej.
Sedl jsem si na postel čelem k ní.
Lehl jsem si a vykopl nohy jak mimino, co potřebuje přebalit. Křičím...
„Mimčo má zamotanou prcinu!“
Ani jsem neslyšel, že přišly dcery.
Slyšel jsem jen: „Bože, tátova pipka!“
Šíleně jsem se lekl.
Nahej jsem vytasil nůž, jako by mě přepadly dvě šlapky.
LeeAnn nevěděla, která bije. Když mě viděla, vypnula fén a řekla:
„Fajn. Dej mi ten nůž a ukaž zadek.“
Dcery z toho byly v šoku. „Co tady sakra vyvádíte?“
Vyřítily se ze dveří. Měl jsem průšvih.
Povídá: „Měl by sis uvědomit,
že dcerám nemáš ukazovat péro.“
Já na to: „Námitka, Amber. Tak to nebylo.
Jo. Nepřeháněj, holka.“
Jo.
„Zaprvé neviděly jen moje péro.
To by ještě bylo v klidu.
Viděly všechno. Celou trilogii. Všechny tři díly.
Řiť, péro i koule. Celej region!
Zadruhé jsem jim péro neukázal. Neřekl jsem:
,Hele, holky...
Úkoly už máte skoro hotový?
Super. Přijďte pak do garáže. Chci vám něco ukázat.‘“
Neviděly ho v dobrým světle. To mi na tom vadilo.
Nechte mě domluvit. Ne že bych chtěl, aby mi stál, ale...
aspoň trošku.
Ať si na vysoké nemyslí, že mám nejmenšího ptáka na světě.
S prvním chlapem si řeknou: „To je aspoň péro.
Ty vole.
Táta má penis. To je péro.
Tím se blýskneš na párty. Táta ho ukáže tak ošetřovatelce.“
Vykukoval na ně zpod břicha.
Jen tam bezbranně ležel.
Jako když se velryba vynoří na moři.
Netušíte, kde začíná, ale víte, kde končí.
Vypadal jako kluk, co kouká do studny: „Co to tam je?“
Taky jsem tátu viděl nahýho.
A často.
Pořád.
Když jednou spěchal, vlezl za mnou do sprchy.
Byl jsem v deváté třídě.
Zpanikařil jsem a schoval jsem si ho jako Buffalo Bill z Mlčení jehňátek.
Mámu jsem taky viděl nahou. Ne moc, ale dost.
Když jsem poprvé viděl nahou holku, hledal jsem jizvu po císařáku.
Žena jim nic netají.
Vždycky jim říká naprostou pravdu.
Holky se u večeře zeptaly: „Zkusili jste někdy drogy?“
Já na to: „To jste fízlové?“
A ona jen: „Jo.“
„Co to sakra děláš?“
„Musíš holkám říkat pravdu.
Párkrát jsem kouřila marihuanu.
Nelíbilo se mi to. Zvracela jsem po ní. Už jsem ji nikdy nekouřila.
Táta šňupal kokain.“
A já: „Co blbneš?
Neřekl bych, že hledají tipy, LeeAnn.“
Povídá: „Jen jim to povyprávěj. No tak.
Řekni jim pravdu.“
Spustil jsem: „Jednou jsem zkusil kokain.
Moc se mi to nelíbilo.
Bylo mi zle. Už jsem ho nezkoušel.“
Slyším, jak se směje.
„Kecá. Šňupal ho spoustu.“
A já: „Máma přišla ve 13 o panenství. Jen povídej.“
Jo. Je děvka!
Opřela se do mě. Povídá: „Zaprvé mi bylo skoro 14.
Ve městě navíc nebylo co dělat. Jen sex, rvačky a závody.“
Co jsem si to vzal za burana?
„Nejsem upjatá jak táta. Ten spal jen se šesti lidma.
O panictví přišel, když mu bylo 17.“
„Zaprvé jsem měl šest ženských, ne lidí.“
V 17 je to normální. Ale slyšely, že jí bylo 13.
Koukaly na mě jak...
„Tebe učili doma, tati?“
Já na to: „Ve 13 je to nehoráznost.
V 17 je to normální. Mě bohužel nikdo v dětství nezneužil.
A na střední jsem si do auta nezval jednoho borce za druhým.“
Nesnáším, že ji miluju.
Kámoš prodal firmu a vydělal kopu peněz.
Vyměnil manželku za mladší model. Je jí 27.
Jo. Přivedl ji k nám. Chtěl se pochlubit.
Povídá: „Vůbec neumí číst.“
Večer jsem si se ženou šel lehnout. Se svojí starou.
Pod peřinou měla ponožky.
Na sobě svetr a brýle. Četla si časopis.
Než otočila stránku, olízla si starej, seschlej prst.
Byl jsem opilej.
Naklonil jsem se... Takovej spolu máme vztah.
Naklonil jsem se k ní a řekl jsem...
„Za koho bych tě tak vyměnil?“
Koukla na mě a povídá:
„To chci teda vidět.
S fungl novým modelem by sis nevěděl rady.
Marně bys hledal startovací tlačítko.“
A já: „Mám totiž dlouho starou kraksnu.“
Už jste ji někdy skoro uspokojili a orgasmus najednou nikde?
Už to skoro máte...
Najednou tam vlítne kočka. „My tady souložíme?“
„Do háje, Gus Gusi. Koukej sakra vypadnout.
Hele, a teď já. Raz, dva, tři.
Tak se to dělá. Kurvafix.“
Jsem prostě rychlík. Po jednom bleskovým orgasmu se rozesmála.
Povídá: „Z toho bych ani nedostala AIDS.“
Jo. Je tyranka.
Je hrozná tyranka. Nevykouří mi ho.
Ne.
Pohrává si se mnou.
Chytne mě za péro.
Zírá na mě.
„Slyšíte mě?“
Víte, jak je úmorný, když musíte předstírat smích,
aby vám ho někdo vykouřil?
Jako komik?
Kamarád Tom na to povídá: „To by mě zlomilo.
Víš, jak bych tě vykouřil já?“
Já na to: „Povídej.“
„Respektoval bych, že jsi komik, a vždycky bych přišel s něčím novým.“
„S čím třeba?“
Ani nemrkl. „Kouknu na tebe s pérem v ruce.
,Dnes vám přinášíme speciální díl Vášnivého jedlíka.
Pochutná si na péru až do velkého finále.‘“
Brečeli jsme smíchy.
O měsíc později jsem byl se ženou v posteli.
Chtěla mi ho vykouřit. Zapomněl jsem, že jsme se o tom s Tomem bavili.
Ale pak mi...
klepla na péro a já jsem se začal hystericky smát.
Povídá: „Konečně ti to došlo.“ Já na to: „Co?“
A ona: „Ten vtip. Je to mikrofon.“
„Ty sis myslela, že to nechápu?“
„Nesmál ses.“ „Protože to vůbec není vtipný.“
Zeptala se: „Tak proč se směješ?“
„Myslel jsem na Toma.
Umí to líp než ty.“
Týrají mě kvůli ní i dcery.
Nedávno jsme se koukali na dokument o Gándhím.
Poznamenal jsem jen, že moc nechápu, proč by někdo držel hladovku.
Georgia mě přejela pohledem a odvětila: „Nekecej.“
Neříkají mi tati. Mají pro mě přezdívky jako Macík.
Nebo Mrně. Říkají mi Mrně.
Vymyslely mi přezdívku, kterou potají používaly dva roky.
LeeAnn jim u večeře poslala zprávu.
Holky se začaly chichotat. „Super, mami.“
Ptám se: „Co tam máte?“ „To bys nepochopil.“
Povídám: „Jsem tady sakra nejvtipnější.
Můj stand-up platí večeři i zubaře. Povídejte.“
Ila na to: „Ty by ses asi nesmál.“
Šel jsem si odskočit, ale rychle.
Koukl jsem na Ilu. Je pomalá.
Viděl jsem sérii svých fotek.
Ten chat se jmenoval Mrožátko.
Polilo mě horko. Sedl jsem si. „Co je sakra Mrožátko?“
Zarazily se. A pak slyším: „Otázkou není, co to je.
Ale kdo to je.“
Zeptal jsem se: „Kdo je kurva Mrožátko?“
Ila na to: „Dobře víš, kdo to je.“
Georgia povídá: „Klid, tati. Máma si jen myslí, že když se vyfikneš,
vypadáš jak mrožátko při útěku ze zoo.“
Koukl jsem na LeeAnn. Povídá: „Uklidni se. Vážně se tak chováš.“
Já na to: „Ne, nechovám.“
Najednou přišla číšnice. „Dvojitá vodka se sodou, bez limetky.“
A já automaticky...
Ila vytáhla mobil. „Mrožátko má rádo vodku.“ Klik.
Já si ty ženský podám.
Dcery jsou vypatlaný. Jednou jsme jeli kempovat.
S celou rodinou jsme odjeli do zapadákova.
Holky si večer opíkaly žužu.
LeeAnn uklízela u stanu. Já jsem chlastal whisky.
V deset večer se ozval výstřel.
Ztuhli jsme. Ale LeeAnn je vidlák.
„Někdo má asi krámy.“ Tak něco.
Až takovej vidlák není, ale ten přízvuk nesnáší.
Bude se během večera zhoršovat.
Bylo deset večer. Po výstřelu jsme ani nedýchali.
Nikdo deset vteřin neřekl ani slovo.
A najednou se ozval další výstřel.
Ila vytáhla žužu z táboráku,
sebevědomě se na nás podívala a prohlásila: „No...
Sebevražda to nebude.“
„Díky, Sherlocku.“
Dodala: „Dva výstřely, tati.“ „Taky jsem si to spočítal.“
Její tupost je nakažlivá.
Jeli jsme autem. Já jsem řídil, Georgia seděla vepředu a Ila vzadu.
Projeli jsme kolem cedule s nápisem „Neslyšící dítě“.
Hned jsem slyšel, jak jí to vzadu v hlavě šrotuje.
Ila si tam zabručela: „To jsou ale rasisti.“
Já na to: „Ne, nejsou. Tak rasismus nevypadá.“
Georgia spustila: „Asi tu ceduli vyvěsili, ať víme, že si máme ztlumit rádio.“
A já: „Co to sakra bylo?
Ne, jen domluv. To chci slyšet.“
Povídá: „Abysme se nechlubili, že slyšíme, že?“
Já na to: „Jsi ještě větší koza než ona.
Ne. Proto tam nevisí, Georgio.
Je tam, abys věděla, že to dítě neuslyší blížící se auto.“
Ila se nás zeptala: „Jsou neslyšící děti jako zbraně?
Musíš si je registrovat?“
Já na to: „Co to plácáš?“
Zeptala se: „Tati, jak věděli, kam tu ceduli mají vyvěsit?“
Seděl jsem s těma šaškama v autě
a vážně mi vrtalo hlavou,
jak věděli, kam ji mají vyvěsit.
Když trávím čas s dcerou, tak to značí malér.
Máme v hlavě vymeteno a neumíme se moc ovládat.
Georgia měla vystoupení se sborem.
Trvalo čtyři hodiny. Jen si to představte.
Čtyřhodinový vystoupení. LeeAnn ani neseděla v publiku.
Hodiny vzadu prodávala občerstvení a vykecávala s kamarádkama.
S Ilou jsme čtyři hodiny museli sedět v první řadě.
Zatímco se královsky bavila, my jsme tam chcípali.
Po dvou hodinách na jeviště přišla sbormistryně.
Sdělila nám, že začíná dražba školního sněžného děla.
Vyvolávací cena byla 50 dolarů. Ila se třásla jak při absťáku.
„Co je s tebou?“ A ona na mě: „Mrně...
To dělo potřebujeme.“
Povídám: „A taky ho sakra vyhrajeme.“
„Mám se zeptat mámy?“
Já na to: „Kašli na ni. Není tady.
Jsem rodič, Ilo. Taky přece rozhoduju.“
„Máme 50 dolarů?“
Řekl jsem: „Broučku, když tady není máma,
máme prachů až nad hlavu.
Jen sleduj. Ukážu jim, kdo má největšího ptáka.“
Postavil jsem se. Začala se těšit. „Nabízí někdo 50 dolarů?“
Povídám: „Vážená, nebudeme zdržovat.
Dám vám rovnou 500.“
V sále začali šílet.
Sedl jsem si. Ila se celá rozklepala.
„Co se děje?“
A ona: „Už ví, kdo má největšího ptáka, tati!“
Smích utichl, ale jeden táta vzadu se pořád chechtal.
„Sakra. Máme problém.“
Ila na to: „Proč?“ „Je tady další znuděnej alkoholik.
Bude to nadlouho, broučku.“
Chlápek vzadu se rychle postavil. „Tak 550!“
V sále jen koukali.
Až na dceru. Práskla mě do nohy a nakázala mi:
„Zvedni se a buď chlap.
Nabídni 600, tati.“
Řekl jsem: „Ne, půjdeme na to jinak.
Místo toho uděláme humbuk.“
Zeptala se: „A jak?“
„Postavíš se, nabídneš 600, otočíš se a mrkneš na něj.“
Najednou z ní bylo mrožátko.
A ona: „Vážně můžu?“ „Jestli ne, budeš spát venku.“
Moře rodičů pak bylo svědky toho, že se v první řadě postavila páťačka.
Nevěděl jsem, že je nervózní.
Taky jsem netušil, že vůbec neumí mrkat.
Vždyť to sakra umí každej.
Roztřeseně se otočila, našla si ho a zakřičela:
„Šest set dolarů!“
A následně měla záchvat,
když se snažila mrknout.
Zase si sedla. „Zvládla jsem to?“
„Ukázalas jim největšího ptáka.“
Chlapák vzadu se z toho mohl zbláznit.
Postavil se a prohlásil: „Beruško, tak 700.“
„Ty se mi navážíš do dcery?“
Zpražil jsem ho pohledem a nabídl jsem 800 dolarů.
Ila se taky postavila: „Devět set dolarů!“
„Přihazuješ proti mně, ty náno pitomá.“
Culila se od ucha k uchu. „Udělej humbuk, tati.“
To dělo jsme vyhráli za 1 800 dolarů.
Jo.
Měl jsem průšvih.
Je to tak. Nechoval jsem se zrovna ukázkově.
Nevím, jestli si za to můžu sám, nebo jen nesplňuju nároky LA.
Kdybych žil tady, byl bych takovej normální táta.
Možná dokonce progresivní.
Ale v LA mám potíže.
Povyprávím vám jednu historku,
ale netahejte do toho politiku.
Jen si ji poslechněte a užijte si ji.
Fajn.
Ila měla na konci roku ples.
Všechny děti v páté třídě se naučily foxtrot.
Měli jsme se přijít podívat, jak děcka tančí na jevišti,
o půl deváté nás čekaly sušenky a tím to haslo. Šlus.
Dorazili jsme v osm. Děti nebyly na jevišti, ale v hledišti.
Učitelka stála stranou a brečela. Rodiče byli vzteky bez sebe.
Byl to průser.
Vyvedli nás ven, aby k nám učitelka mohla promluvit.
„Nezbývá mi než se omluvit.
Příšerně jsem selhala.
Když mi dovolíte, abych v práci pokračovala, polepším se.“
Vzadu si říkám: „Někdo si to rozdal s děckem.“
Protáhl jsem se, než si plácnu s páťákem.
Pokračovala...
„Když jsem před dvěma týdny ples připravovala,
podle domnělého genderu dětí jsem spárovala holky s kluky.
Uvědomila jsem si, že jsem udělala strašlivou chybu.
Když mi dáte šanci,
ukážu vám, že nejsem zrůda, za kterou mě máte.“
Ale počkat. Jen si chci něco rychle vyjasnit.
Chci, aby se každý dítě pod sluncem cítilo naprosto báječně,
ať se děje, co se děje. Udělám všechno pro to, aby to tak bylo.
Ale jsou to přece páťáci.
Je osm. Máme kocovinu. Zabalíme to.
Myslel jsem, že je po všem. Odpustili jsme si.
Vstala první matka. „Jsem Jennifer. Identifikuju se jako žena.“
Říkám si: „A sakra.
To nedopadne dobře.“
Řekla...
„Naše rodina celou komunitu silně podporuje.
Patří do ní někteří naši příbuzní.
Když jsem vás poslouchala, nabídla jste jen vlažnou omluvu.
Mluví za nás činy.
Jestli o práci nepřijdete, měla byste to napravit.“
Posadila se.
Možná nevíte, jak to chodí.
Další rodič musí ukázat, že je ještě větší liberál.
Když to necháte plavat, vypadáte jako Alex Jones.
„Žáby jsou gay!“
Vzali to popořadě. Jeden po druhým se do ní obuli.
Učitelka se k tomu statečně postavila čelem.
Přišla řada na nás.
„Postarám se o to.“ A LeeAnn: „To ne.“
Řekl jsem: „Zdravím, jmenuju se Bert. Jsem Ilin... rodič.
Zaprvé jsou v páté třídě.
Nikdo nikoho v autě prstit nebude.“
Bylo půl deváté ráno. Všichni zbystřili.
„Jako rodičovi...
mi samozřejmě nezáleží na tom,
jestli moje dcera tancuje s klukem nebo holkou.
Udělám všechno ve svých silách, abych jí poskytl lásku a podporu.
Hlavně když jsou oba bílí.“
Tomu vtipu přece nešlo odolat.
Přímo se nabízel.
V osm ráno to vůbec nečekali.
Identifikující se rodiče začali vyšilovat.
LeeAnn vyskočila ze židle: „Je komik!“
Oni na to: „Slyšíte ten přízvuk? Rasisti!“
Řeknu vám, co bylo ještě horší.
Nejhorší bylo, když jsme s LeeAnn vyrazili na ochutnávku vín s tombolou.
Bylo úterý večer. LeeAnn za volantem prosila:
„Ať tam nejsme na káry.“
A já: „Na to je pozdě.“
Už jsem pil ve sprše.
V úterý večer se totálně ožeru. To si pište.
V kapse mám dýmku. Pěkně to roztočím.
Na ochutnávce jsem ještě nebyl.
Nedostali jsme žádnej velkej pohár.
Rozdali nám mini kelímky. Jako by nás chtěl vylízat Michael Jackson.
Tak to myslím dělal. Nejspíš.
Místo ochutnávky jsem šel pařit s tátama.
Deset jich sedělo u pódia. Víno už si nakoupili.
Otevřeli si ho a začali chlastat jako ve Hře o trůny.
Jeden měl wrestlerský tričko s Austinem. Za ním jsem chtěl.
Přidal jsem se k nim. Dali jsme se do řeči.
Ke konci večera jsem zamířil k tombole.
Vedl ji můj kámoš Darren. Já na něj „Hele...
Co máš v banku?“
Povídá: „Prodal jsem jen 40 lístků.“ „Ceny jsou nanic?“
„Ne, mám 12 skvělých cen.“
„Kecáš. Tak proč nekupujou lístky?“
Řekl: „Rodiče asi zjistili,
že výdělek poputuje do chudší školy, ne do té naší.
Nechtějí přispět cizím dětem. Radši prachy utratí za víno.“
Já na to: „To jako fakt?“
A on: „Asi jo.“ Řekl jsem: „Fajn.
Kolik lístků chceš prodat?“ Odpověděl: „Cílem bylo 700.“
Povídám: „Super. Vezmu si jich 660.“
Zeptal se: „Vážně?“ „Jo, ale ukonči prodej lístků.“
„Když to udělám, vyhraješ spoustu cen.“
„Darrene, chci je vyhrát všechny.“
Povídá: „Někteří rodiče by se asi zlobili.“
„Kdyby ne, zlomilo by mi to srdce.
Chceš ty prachy, nebo ne?“
Řekl: „Chci je.“
„Tak mi dej 660 lístků, ukonči hned prodej a nikomu nic neříkej.“
„Ani LeeAnn?“ „Té už vůbec ne.“
Zavedl mě do zadní části vinárny
a začal se chichotat. Vydrželo mu to celej večer.
Odmotal mi...
660 lístků.
Když mi je dával,
třásl se jako deváťák, co prodává drogy.
Odtrhl jsem první a poslední.
Povídám: „Darrene, víš, že mám všechno mezitím.“
V životě jsem se ještě nikdy na nic tak netěšil.
Narození dětí?
Vybral jsem si stůl co nejdál od pódia, kde losovali čísla,
a naplánoval si, kudy tam nakráčím.
Držel jsem dva lístky. Přišla LeeAnn.
„Koupil sis losy?“ A já: „Pár.“
Vylosoval první číslo. Byl jsem úplně bez sebe.
Zakřičel jsem: „To mám já!“
Cestou jsem vrazil do každýho rodiče.
„Moc se omlouvám.
Vyhrál jsem. Mám výherní los.
Hraje se o 12 cen a vyhrál jsem tu první!
Jmenuju se Bert Kreischer. Pardon.“
Došel jsem si pro cenu. Deset tátů se mě ptalo:
„Cos vyhrál, Berte?“ Já na to: „Chytrý hodinky.
Spočítám si dneska kroky, chlapi.“
U stolu jsem LeeAnn řekl: „Udělej místo.“
Vylosoval další číslo. A já: „Ty vole!
To mám taky já!“
Vyrazil jsem k pódiu. Moje žena se zničehonic postavila na stoličku
a oznámila celé vinárně:
„Nikdo na světě nemá takový štěstí jako můj manžel!
Přísahám bohu.
Nedivila bych se, kdyby vyhrál všech 12 cen.“
Na jevišti jsem prohlásil: „Snad ji bůh vyslyší.“
Tátové se zeptali: „Cos vyhrál?“
„Netuším. Je mi to fuk.“
Šel jsem zpátky a zařval: „Vylosuj další číslo!“
Vylosoval ho. Koukl jsem na LeeAnn a křičím: „Trefa!
Král se vrací!“
Hleděl jsem na rodiče a zeptal se: „Co jsem vyhrál, Darrene?“
Brečel smíchy. Odpověděl: „Diamantové náušnice.“
Já na to: „Budou mi slušet. Říkejte mi Kaitlyn.“
Nasadil jsem si je do propíchnutých uší ze střední.
V místnosti se najednou změnila atmosféra.
Začalo to vzadu, kde stáli v kruhu kolem ředitelky.
Zakřičela: „Zkontrolujte mu losy!“
Já zase na ni: „Starejte se o sebe!“
Nelíbilo se jí to.
Přihnala se na pódium.
„Vidím tři ceny, ale jen dva losy.
Chci vidět jeho lístky.“
Darren Turbow se chechtal tak, že se na nic nezmohl.
Viděl jsem, jak celá místnost utichla.
Chlápci v kuchyni přestali vařit.
Jen se na nás koukali úzkým okýnkem.
Slyšel jsem, jak barman pomalu přestal míchat drink.
Deset opilých tátů, co mi věřili,
se na mě dívali, jako bych je zklamal.
Jako když děcko prosí sportovní idol:
„Že to není pravda, OJi?“
Zatímco panovalo napětí...
sáhl jsem do kapsy,
vytáhl 658 lístků,
který byly stočený jako had,
hodil jsem je do vzduchu a radoval se: „A máte to, vy šmejdi!“
V místnosti se z toho mohli zcvoknout.
Opilí tátové bušili do stolu.
„Jdeme na to, sakra!“
Ředitelka zuřila.
Koukl jsem se na LeeAnn. Nesmála se.
Ředitelka to viděla a přispěchala k manželce.
Vystartovala na ni: „Musíte ho okamžitě zastavit.“
Žena ani nezaváhala. Nadechla se a odpověděla:
„Ještě ani nezačal.
Zbývá devět cen a pořád má na sobě košili.
To nejhorší teprve přijde.“
Manželka vyžahla víno, koukla na pódium a zavolala:
„Vylosuj další číslo, Darrene!“
U čtvrté ceny jsem zahodil košili.
U páté ceny letělo tričko se Stevem Austinem.
U šesté ceny se máma vzadu mimoděk až moc nahlas zeptala:
„Kdo to sakra je?“
Barman odpověděl: „Je to přece Machine!“
Jedenáctá cena vyvolala smíšenou odezvu.
Buď si to naprosto užívali,
třeba deset opilých tátů a barman...
nebo to nenáviděli. Komu se to nelíbilo,
přišel k pódiu a začal proti tombole protestovat.
Stejně jako útočníci na Kapitol...
nebyli spokojení s tím, jak dopadly výsledky.
Rozhodli se... U dvanácté ceny jsem věděl, co musím udělat.
Říct jim, ať mi políbí šos.
Polib mi!
Stálo jich kolem mě dvacet.
Polib mi!
Prostě jsem to udělat musel.
Jakmile vylosoval číslo, hned jsem chtěl začít,
ale došlo mi, že ten lístek nemám.
Vás to mrzí?
Co teprve opilí tátové. Bušili do stolu a křičeli: „Přepočítat!“
Lidi, co jsem naštval, se mi zplna hrdla vysmívali.
Volali: „A máš to, špekoune!
Obleč si košili, ty lemple. Máš smůlu!“
Tak buráceli, že jsem skoro neslyšel manželku.
„Mám ho já!“
Vyhráli jsme všech 12 cen.
Zbytek večera jsem opilej, bez košile, s propíchnutýma ušima...
a 11 cenama obcházel rodiče a ptal se:
„Co jste vyhráli vy?
Vyhrál jsem jen já. Zapomněl jsem.“
Nejvíc se mi na tom večeru líbilo,
že to LeeAnn pochopila.
Pochopila ten... Ne všechny vtipy totiž chápe.
Jako třeba...
Leden 2020.
Letěl jsem s manželkou do Burlingtonu ve Vermontu.
Přišla nám zpráva od kamaráda Toma Segury.
Jo.
Jestli ho neznáte,
je to stand-up komik, co neumí tohle.
Vypadá to jednoduše.
Ale kdyby to zkusil, vybouchla by mu noha.
Navíc by se mu zlomila ruka, která by začala rotovat.
Šílený.
Je hroznej rasista. Řekl...
Jo. Miluje nácky. Každopádně...
Tom nám oběma poslal zprávu do skupiny:
„Nevím, jestli už jste slyšeli o tom novým viru. Je to koronavirus.
Vážně existuje. Právě jsem o něm četl článek v LA Times.
Ve vaší čtvrti se prý šíří nákaza.
Posílám na něj odkaz, kdybyste se chtěli mrknout.“
Psal nám v lednu 2020.
Začal jsem panikařit. Objevil se v naší čtvrti?
Klikl jsem na odkaz.
Už vám to možná došlo.
Článek to nebyl.
Byla to fotka černocha...
co seděl nahej na posteli.
Když jsem tu fotku viděl, rozesmála mě. Byla vtipná.
Dopil jsem dvojitou whisky s kopou ledu.
Když jsem se vzbudil v Burlingtonu, žena byla celá vynervovaná.
Zeptala se: „Přišla ti ta zpráva od Tommyho?“
Já na to: „Jo, přišla.“
Povídá: „Úplně mě vyděsila.“
„To bych neříkal. Zní to rasisticky.
I když bych takovýho nezvládl.“
A ona na mě: „Ne, je v naší čtvrti.“
„Kliklas na ten odkaz?“
„Nestihla jsem to. Letuška říkala, ať schovám mobil.“
„Musíš na něj kliknout.“
„Je to špatný?“ „Horší, než by sis myslela.“
Zatímco jsem na ni koukal, klikla na odkaz.
A fotka toho chlápka... Příhodně se jmenuje Wood.
Jakmile se objevil, hned zpanikařila.
„To ne.“ A zavřela to.
Manželka nerada kouká na velký péra.
Naštěstí.
Zmateně se na mě podívala. Já jsem se jen smál.
Znovu na ten odkaz klikla.
Určitě to byla nějaká chyba.
Objevila se ta samá fotka. Tentokrát se ale snažila sjet dolů
a zkoušela, jestli pod ní náhodou ten článek nevisí.
Článek nikde. Zase to zavřela.
Potřetí klikla na odkaz.
To už jsem brečel smíchy.
„Vždyť to není vtipný. Blbne mi mobil.“
Řekl jsem: „Je to vtip.“
Ona na mě: „Co?“ „Co na tom nechápeš?
Ta fotka.
Místo článku na tebe vyskočí enormní péro. Je to vtip.“
Prohlásila: „To není vtipný.“
„S tím nesouhlasím.
Viděl jsem tě třikrát a bylo to čím dál vtipnější.“
Celá zbledla a pípla: „Ne, to není vtipný.
Poslala jsem to všem mámám ze školy.“
Povídám: „Máš pravdu. Není to vtipný. Je to naprosto parádní.“
Přečetl jsem si na jejím mobilu odpovědi.
Nejlepší byly cool mámy.
„Snad se neobjeví u nás doma.“
„Moje deváťačka na to není připravená.“
Kamarádka Lynn Gruson odepsala: „Určitě je to koronavirus?
Asi jsem ho měla na vysoké.“
Zbledla ještě víc. „Poslala jsem to i holkám.“
Zavolal jsem Georgie: „Máma ti poslala odkaz. Vidělas ho?“
„Už ho z hlavy nedostanu.
Na tréninku jsem ho otevřela před koučem.“
„Co na to kouč?“
„Přesně takovou pálku prý potřebujeme.“
„A co ségra?“ Hodila mobil Ile.
„Ilo, vidělas odkaz od mámy?“
Odpověděla: „Jo.“
A já: „Co ty na to?“ Prý: „Zajímavej článek.“
Dcery mají naprosto zvrácenej smysl pro humor.
Georgia si jednou na narozeniny přála médium.
Chtěla si poslechnout vyprávění o minulých životech.
Ta paní přišla k nám domů. Bylo jí asi 100.
Sedla si naproti Georgie a kamarádkám. S Ilou jsme byli na konci.
Spustila: „Dobrá. Kde máme oslavenkyni?“
Ila do mě strčila a řekla: „To je teda médium.“
Georgia se přihlásila: „Tady jsem.“
Ukázala jí dlaň. Paní povídá: „Dobře.
V minulém životě jsi byla generál ve velké válce.
Měla jsi na svědomí smrt 257 mužů.
Jejich duše tě budou pronásledovat až do smrti.“
Ila spustila:
„Hodně štěstí, zdraví...“
Jedny její narozeniny byly ještě lepší.
Holky mě poprosily: „Chceme na únikovku.“
„Vážně, vy hlavičky?
Se společným IQ 80 uvidíte, jak vám to tam půjde?
To si děláte srandu.“
„Chceme, aby ses přidal.“ „Chcete i drogy a alkohol? Fajn.
Super nápad.“
Prý: „Ne, i s dědou.“
Povídám: „Skočím vám do řeči.
S tátou moc nejsme schopní spolupracovat.
Nedopadlo by to dobře. Byla by to katastrofa.“
Koukly na mě: „Jo. To je nám jasný.“
A já: „Co?“ „To si přeju na narozeniny.
Aby děda ztratil nervy a tys zpanikařil.“
„Fajn. Moc to nestojí. Zavolám mu.“
Zavolal jsem tátovi. Je mu 75. Bydlí v Tampě. Už moc neslyší.
„Až budete v LA, holky by chtěly do únikové místnosti.“
„Na násilnosti?“
„Jo, tati. Přesně to chtějí.
Chtějí se společně nechat znásilnit.
A až nás všechny znásilní, zajdeme do cukrárny, jestli chceš.
Ne, tati. Chtějí na únikovku.“
„Únikovka? Co to kurva je?“
Slyším, jak máma v kuchyni volá: „Jo, jdeme taky!
Viděla jsem to na internetu. Přidáme se.
Chci vědět, jak si poradím při únosu.“
A táta: „Hele, brzdi. Nikam nejdeme. Co je sakra únikovka?“
Máma na to: „Popadnou tě, šoupnou tě do dodávky...“
Já na to: „Neposlouchej ji, tati.
Je to místnost. Za vstup jim zaplatíme 200 babek.
Zamknou nás tam a my musíme najít cestu ven.“
Na chvilku se odmlčel a pak řekl:
„Za 50 babek děcka zamknu do auta.“
Máma mu vytrhla mobil z ruky.
„Řekni vnučkám, že jdeme taky.
Ať s náma počítají. Máme si vzít něco koženýho?“
„Klídek, mami.“
Tak jsme vyrazili. Já, manželka, rodiče i dcery. Šli jsme všichni.
Co nevidět se to ale začalo vymykat kontrole.
Jak jsme tam jeli... Únikovky obvykle bývají někde v obchoďáku.
Tahle byla u někoho doma.
Ten chlápek celej dům proměnil v únikovou místnost.
Jako John Wayne Gacy.
Když jsme vjeli do čtvrti, táta povídá: „Tak to ani omylem.“
Georgia: „Dědo, prý je to děsivý.“
A on: „Strachy se podělám už teď.“
Viděli jsme zanedbanej černej dům.
LeeAnn povídá: „To asi bude ono.“ Táta na to: „Jeď dál, sakra.“
Vystoupili jsme a zaklepali na dveře.
Chlápek už se vžil do role.
Byli jsme v LA. Věděl, co dělá.
V hedvábným županu s ručníkem na hlavě hladil kočku.
Zeptal se nás...
„Neviděli jste máti?“
Táta mě vzal za ruku: „Co to sakra mele?“
Já na něj: „Hledá máti.“
„Ať mi jeho máti políbí.“
Táta na mě: „Myslí to vážně?“
„Patří to k únikovce. Spolupracuj.“
Zeptal se: „Nechcete ke mně na prohlídku?“
Máma hned: „Na prohlídku bychom moc rádi.
Jak se máma jmenuje? Kolik jí je? Šla na vysokou? Pište si poznámky.“
Začala prohlídka. Ženský si to užívaly. Táta ho ale začal surově kritizovat.
„Smrdí na sto honů.
Podle mě tady bydlí. Fakt tady asi...
Co za magora bydlí v domě, kde v každým pokoji...
Zrovna obědval.
Jedl makaróny se sýrem. A k tomu si dal kafe?
Černý kafe a makarónama se sýrem? Má IBS, to se vsaď.“
„Tyhle indicie nám asi moc nepomůžou, tati.“
Chlápek se ptá: „Chcete vidět pokoj máti?“ Táta na to: „Ani nápad.“
A máma: „Ano, chceme.“
„K máti se nesmí nosit klíčky, mobily ani peněženky.
Vyndejte si je z kapes a položte je na stůl.“
Jako ovce jsme hned souhlasili.
Vyndali jsme všechno z kapes.
Vešli jsme do místnosti.
Jakmile jsem do ní vkročil, zavřely se dveře a zaklapl zámek.
Zmocnila se mě panika.
Hned mě napadlo,
že se nás ani nezeptal na jména.
Nedali jsme mu kreditku.
Nevyplnili jsme formulář.
Ani jsme pořádně nezkontrolovali adresu.
Jen jsme ve čtvrti viděli pochybnej dům.
Zaklepali jsme a svěřil se nám s problémem.
„Naše parta to vyřeší.“
A najednou nás tam zamkl.
Táta na mě brblal: „Když tak mě oprav, jestli se pletu.
Tys rodinu zavedl do domu sériovýho vraha?“
Georgia se zeptala: „Není to děsivý?“ A děda: „Ani nevíš jak.
Obě vás dneska prodají zpropadeným Albáncům.
Až do smrti budete makat v čečenským bordelu.“
Ila se zeptala: „Jak se asi dostaneme ven?“
A on: „Asi mu ho budu muset vyhulit.
Někdo to udělat musí. Navrhuju tvýho debilního tátu.“
Máma v rohu špitla: „Myslíte, že nás sváže?“
Táta na ni: „Drž zobák, Maggie!
Tvůj debilní syn nás právě zavedl k sériovýmu vrahovi,
co šíleně smrdí. Cítili jste to?
Možná protože celej den žere makaróny se sýrem.“
Ten chlápek se ozval: „Já vás slyším.“
Najednou mě chytl záchvat úzkosti.
U mě se vždycky projeví v břiše. Potřebuju se jít okamžitě vysrat.
Hledal jsem nějakou vázu, kterou bych použil.
Táta mě moc dobře zná: „To ať tě ani nenapadne!
Jak na tenisovým soustředění. Vysere se do květináče.
Ten kretén nás pozval do domu sériovýho vraha
a teď se chce vysrat u jeho mámy?“
Dcery přímo skákaly nadšením.
Žena je totální machr. Na vlastní pěst našla čtyři stopy.
Zatáhla za páku pod stolem. Světla zhasla.
Ozvaly se dva výkřiky a rána.
Když se rozsvítilo, držel jsem před sebou dcery jako štít.
Máma ležela na zemi v lodním kufru.
„Táta mnou mrskl o zeď!“
Táta na to: „Kecá. Jen zakopla.“
A chlápek: „Viděl jsem to. Mrskl jí o zeď.“
LeeAnn vyřešila další dvě hádanky a otevřela se dvířka.
Objevil se průlez. Půl metru na výšku, metr na šířku.
Vedl zdí do další místnosti.
Máma tam strčila hlavu. A když ji vytáhla, řekla...
„Pojďte, vlezeme do zdi.“
Táta na ni: „Běž první.“
Když tam vlezla, otočil se. „No nic. Je po ní.
Sbohem. Nepotřebujeme ji.“
Když tam vlezla LeeAnn, zanadával: „Přišli jsme o náš mozek.
Vy tři jste mi nanic. Koukejte tam vlézt taky.“
Povídám: „Nevlezu tam.“ Gloria na to: „Dědo, ať tam vleze.“
A já: „Mám klaustrofobii.“
Ila na to: „Proč do toho taháš Vánoce?“
„Drž klapačku, Ilo!“
Táta na mě: „Mám pro tebe špatnou zprávu.
Do té zdi sakra vlezeš.
Holky, běžte první. Frajere, budu hned za tebou.
Zavři oči. Poslouchej můj hlas.
Tou zdí tě provedu. A věř mi.
Jestli se zasekneš, tak tě ven kurva dokopu.
Jdeme na to.“
Vlezli jsme do zdi. Já, dcery a táta.
Poslouchal jsem ho, jako v dětství na baseballu.
„Zvládneme to, frajere. Dokážeme cokoliv.
Poslouchej mě. Spolu to zmákneme. Jsme tým.“
No...
Nevím, jestli za to mohla...
poloha těla...
úzkost...
která mi kypěla v břiše...
nebo to, že jsem lezl po čtyřech.
Ale vypustil jsem naprosto zničující pšouk.
Vyklouzl ze mě jako horká pára.
Vysyčel ze mě jako kletba ze sarkofágu s mumií.
Tím prdem jsem se popálil. Ten plyn mi spálil řiť.
Říkal jsem si: „To byl plyn. Pak budu srát krev.“
Vypustil jsem ho tátovi do pusy jako v Lidské stonožce.
Místo povzbuzení přišla šikana.
„Zvládneme to, frajere. Dokážeme...
Sakra. Běž dál.
Dokážeme coko... Co to kurva je?
Asi tady chcíplo nějaký zvíře.
Je tady nejspíš azbest.
Pálí mě oči. Běž dál.
Přijdu si jak v tunelu z věznice Shawshank.
Proč jsi zastavil?
Leptá mi to kůži!
Pálí mi to obleč...
Tak dělej, kreténe!“
Otočil jsem se. „Nemůžu. Asi se poseru.“
„Tos byl ty?
Asi kvůli tobě dostanu rakovinu!
Brní mi z toho stoličky. Běž dál!“
Když dcery vyletěly ze zdi, zářily štěstím jako nikdy dřív.
Oznámily mámě: „Babi, už je to tady.“
Když jsem vylezl, varoval jsem ji: „Nemá radost.“
Táta se odtamtud vysoukal jako Saddám Husajn z pavoučí díry.
„Nasrat! Kurvadrát!
Bože! Půjdeš k doktorovi.
To není zdravý. To není...
Sere jak tvoje strana rodiny, Maggie.
Potřebuješ kolonoskopii.
Něco je špatně. To ti povím. Kde máš sakra ženu?“
LeeAnn slezla z trámu u stropu.
Povídá: „Asi už jsem tu únikovku vyřešila, Alberte.
Zkus nějaký dveře.“ A on: „To teda ne!“
Popadl první kliku ze tří, ale marně.
Dveře byly zamčený.
Dcery tam stály se zkříženýma nohama, aby se nepočůraly.
Byl rozpálenej doběla. „Kurvadrát!“
Zkusil další dveře, ale nic. „Nasrat!“
Zkusil třetí dveře. Když se rozletěly,
otočil se k nim zády, podíval se na nás a zařval:
„Konečně, kurva!“
Neviděl to, co my.
Devadesátiletou paní...
v noční košili v šatníku.
Čekala tam tři čtvrtě hodiny.
Nevím, jestli se víc lekla ona, nebo my.
Mžourala na nás a lovila v paměti repliku. Řekla jen...
Táta zabouchl dveře.
Držel je patou. „Všichni honem zpátky do zdi!“
Holky se válely na podlaze.
Georgia na mě koukla:
„Je to ještě lepší, než jsem si mohla přát.“
Táta se na mě podíval: „Co to sakra vykládá?“
„Tati, nebudeš z toho mít radost.
Chtěly tě sem pozvat...
jen kvůli tomuhle.“
„Aby vyřešily únikovku?“
„Ne. Aby tě viděly, když máš nervy v kýblu.“
Pořád tam stál s patou na dveřích.
Hledal kolem sebe špetku lásky.
Nakonec se zadíval na dcery.
„To jste chtěly?
To jste chtěly.“
Koukl se na hodinky.
„Apple Watch hlásí, že mám tep 154.
Je mi 75 let, dámy.
Beru devět různých léků. Mám vysokej tlak a cholesterol.
Táta mi právě nasral do huby!
A v šatníku je zamčená stařenka z Titanicu!
To jste chtěly?“
Ila se podívala na Georgiu.
„Hodně štěstí, zdraví...“
Omaho!
Děkuju!
Překlad titulků: Hana Mišove