Downloaded from YTS.MX
Пані та панове,
Official YIFY movies site: YTS.MX
вітайте на сцені Берта Крайшера!
БЕРТ КРАЙШЕР МЕТУШНЯ
Так!
Дякую.
Дякую. Так.
Маєте чудовий вигляд, пане.
Дякую.
Я маю чудовий вигляд. Дякую, пане.
Я найхудіший товстун у своєму житті.
Так, я знаю.
Такий жирний, що коли бігаю, волосся на дупі зав'язується у вузол.
Так. Це відбувається непомітно. Це чудово.
Заходиш у душ, береш мило, і проводиш там наче кредиткою.
І отримуєш відмову. Я про мотузку, леді.
Сідниця до сідниці.
Зазвичай це безплатно. Волохаті чоловіки й...
італійські жінки підтвердять.
Просто кладеш палець зверху, доки не розплутаєш.
Як коли спиш з косою. Те саме.
Якось був у відпустці й не зміг розв'язати.
Тож я смикав у душі.
І ще панікував, бо хотів срати.
Якщо нічого не зроблю, у мене там буде фабрика пластиліну.
Я вийшов з душу. Взяв кишеньковий ніж і пішов до дружини.
Я сказав: «Я маю знати, чи ти в моїй команді, чи ні».
Вона каже: «У твоїй команді».
Моя дружина - селючка. Треба було сказати.
У нашій заяві про одруження, у її рідному місті,
третє питання: «Ви родичі?»
Я спитав: «Що тут написати?»
Леді питає: «А ви є родичі?»
Я кажу: «Не думаю, що ми є».
«То напишіть, що не є». Я не пишу «не є». Це означає, що ми є.
Тож,
я даю дружині ніж і кажу: «У нас проблеми».
Я обертаюся, показую їй уражене місце.
А вона питає: «Навіщо ти це зробив?»
Фантастичне питання, Ліенн. Знаєш...
Ну, ми ж у відпустці,
а леді біля басейну пропонують заплести волосся.
«Я не зробив це навмисно, дурепо.
Зрізай уже, Свіні Тодд. Я вже ледь стримуюся».
«Я цього не робитиму».
Кажу: «Не хочу засмучувати. Робитимеш.
Власне, ти єдина людина на цьому острові, яка буде стригти це волосся на дупі».
Я не подзвоню на рецепцію: «Пришліть хлопця з вправними руками.
Хто зробив вашу огорожу? Мені подобається».
Вона каже: «Ні, не робитиму». Потім кладе ніж
і вмикає фен, наче розмову закінчено.
Хочеш пограти в ігри? Пограймося.
Я взяв ніж. Нагадую, я досі голий.
Я сів на ліжко обличчям до неї.
Ліг на спину, підняв ноги, як дитина, якій міняють підгузок,
і закричав: «Ваааа!
У малюка дупа вузликом!»
Я не чув, як доньки зайшли до кімнати.
Я почув лише: «Боже, татова вагіна!»
Це налякало мене до усрачки.
Я підстрибнув голий з ножем, ніби бився з двома повіями за гаманець.
Ліенн не знала, що відбувається.
Вона помітила метушню, вимкнула фен і каже:
«Добре, дай ніж. Я відріжу тобі дупу».
Мої доньки шоковані. «Що ви, у біса, тут робите?»
Вони вибігли. А в мене проблеми.
Вона каже: «Знаєш, попереджаю,
не треба показувати донькам член».
Я кажу: «Заперечую, Ембер Херд. Усе було не так».
Так. Відійди назад, сестро.
Так.
По-перше, вони не просто побачили мій член.
Це не було б такою проблемою.
Вони бачили все. Трилогію. Усі три історії.
Дупу, член і яйця. Близький Схід!
По-друге, я не показувала їм член. Це було не: «Гей, дівчата...
Майже виконали домашнє?
У гаражі за 15 хвилин. Хочу вам дещо показати».
Вони ще не бачили гарний член. Це непокоїло.
Ні. Вислухайте. Я не хочу, щоб він був твердим, як камінь,
але, ну...
досить твердим.
Дівчатам не можна в коледж, думаючи, що в тата маленький член.
Коли вперше побачать хлопця, то подумають: «Ось це член.
Чорт!
Так, у мого тата пеніс. А ось це член.
Це можна показати на вечірці. А в тата те, що можна показати медсестрі».
Вони бачили пузатий член.
Сидячий, беззахисний.
Схожий на виринання кита. Просто...
Незрозуміло, коли почалося, та зрозуміло, коли закінчилося.
Наче хлопчик, який заглядає в колодязь. «Що відбувається?»
Якого біса, я бачив тата голим.
Багато разів.
Якось разом приймали душ, бо я був там надто довго.
Я був у дев'ятому класі.
Я запанікував і був як старий Баффало Білл
з «Мовчання ягнят», просто...
Я бачив маму голою. Нечасто, але достатньо.
Коли вперше побачив дівчину голою, то спитав: «Де шрам після кесаревого?»
Моя дружина з ними чесна.
Вона дуже чесна, завжди. Нещодавно ми вечеряли.
Я випив три чарки. Дівчата: «Ви вживали наркотики?»
Кажу: «А ви що, кляті копи?»
А вона каже: «Так».
Що ти робиш? «Треба бути чесним з дівчатами.
Я курила марихуану кілька разів.
Мені не дуже сподобалося.
Мене знудило. Більше не курила.
Та татко вживав кокаїн». Я кажу: «Якого біса?»
Не думаю, що вони шукають рекомендації, Ліенн.
Вона така: «Скажи їм. Скажи їм.
Скажи їм правду».
Я сказав: «Якось я пробував кокаїн.
Мені не дуже сподобалося.
Мене знудило. Більше не вживав».
І я чую її клятий сміх.
Вона: «Брехня. Татко багато кокаїну нюхав».
«Мама втратила цноту в 13 років. Розкажи їм цю історію».
Так. Вона повія!
Вона нахиляється до мене й каже: «Мені було майже 14.
У місті було нічого робити, окрім як трахатися, битися і змагатися».
Я подумав: «Моя дружина Рікі Боббі?»
«Я не така розважлива, як ваш татко. Татко спав лише із шістьма.
І він втратив цноту в 17».
Кажу: «По-перше, я спав із шістьма жінками».
А 17 - нормальне число. Та вони вже почули 13.
Тепер вони дивляться на мене:
«Ти був на домашньому навчанні?»
Я кажу: «Тринадцять - жахливий номер у цій історії.
Сімнадцять - нормально. Вибачте, що мене не розбещували, як маму».
Я в середній школі не сидів на задньому пікапа в полі: «Наступний!».
Ненавиджу, що люблю цю жінку.
Мій приятель продав компанію, заробив багато грошей
і позбувся старої дружини, удосконалився. Двадцять сім років.
Так. О так. Він привів її до нас.
Хизувався, мовляв: «Вона не вміє читати».
Того вечора я ліг з дружиною. Зі старою.
Вона в шкарпетках під ковдрою.
У светрі. У біфокальних окулярах. Читає журнал.
Облизує старий сухий палець, щоб перегорнути сторінку.
Я був п'яний.
Я нахилився - ось такі стосунки у мене з дружиною, ясно?
Я просто нахиляюся, дивлюся на неї й кажу:
«Цікаво, як я можу вдосконалитися».
Вона дивиться на мене:
«Я б глянула на твої спроби».
«Ти не знаєш, що робити з підлоговою моделлю».
Запах нової машини з кнопкою запуску.
Кажу: «Я надто довго працював зі старими».
Доводили дружину до оргазму, а потім бачили, як він зникає?
Доводиш її...
Потім кіт стрибає на ліжко. «Ми трахаємо цю сучку?»
Ти такий: «Чорт, Ґас-Ґасе, забирайся».
Дозволь мені. Один, два, три.
Ось як це робиться. Господи, чорт!
Я швидкий. Дуже швидкий, якось у мене був оргазм, а вона сміялася.
Вона сказала: «Не думаю, що я можу заразитися СНІДом».
Так. Вона принижує.
Принижує. Вона не робить мені мінет.
О ні.
Вона грається зі мною.
Бере мій член.
Дивиться на мене ось так...
Ця штука працює?
Знаєте, як коміку важко фальшиво сміятися,
коли хочеш,
щоб відсмоктали?
Я розповів другові Тому, він сказав: «Це б усе зіпсувало.
Знаєш, що б я зробив, якби смоктав твій член?»
Я кажу: «Прошу, скажи».
Він сказав: «Я б поважав те, що ти комік, і щоразу приносив оригінальний матеріал».
Я спитав: «Як?»
Він не здригнувся. Я б схопив член, подивився б у вічі
і сказав: «Цього тижня у випуску "Чоловік проти їжі".
Людина бере член до рота, поки той не вибухне».
Ми плакали від сміху.
А через місяць я лежу з дружиною.
Вона спустилася, щоб зробити мінет. Я повністю забув про розмову з Томом,
поки вона
не постукала по моєму члену, і я не почав істерично реготати.
Вона каже: «Нарешті ти зрозумів». Я спитав: «Що?»
Вона: «Зрозумів жарт? Це мікрофон». Я кажу: «Думала, я не зрозумів?»
Вона: «Ти не смієшся». Я сказав: «Бо це не смішно».
Вона: «Якщо не смішно, чому смієшся?» Я сказав: «Я думаю про Тома».
«Він вправніший за тебе».
Вона навчила доньок принижувати.
Так. Ми дивилися документальний фільм про Ґанді.
Я лише сказав: «Я не розумію голодування».
Донька Джорджія глянула на мене й каже: «Воно й не дивно».
Мене не називають татом. У мене є прізвиська, як «Чонк».
Або «Плід». Вони звуть мене Плід.
У них було прізвисько, яким вони кликали мене за спиною два роки.
Ми вечеряли. Ліенн надіслала повідомлення. Дівчата зареготали. «Непогано, мамо».
Я спитав: «Що?» Вони: «Ти не зрозумієш».
Я кажу: «Я тут найсмішніший покидьок.
Мої жарти платять за цей обід і за ці зуби. Розкажіть».
Айла: «Не думаю, що тобі буде смішно».
Я пішов у туалет, повернуся. Глянув через плече Айли. Вона повільна.
І я побачив кілька фото зі мною,
а тема чату «Дитинча моржа».
Усе всередині перевернулося. Я сів. «Що за дитинча моржа?»
Вони завмирають і такі: «Не "Що таке дитинча моржа?"»
«А "Хто дитинча моржа?"»
Я спитав: «Хто, у біса, дитинча моржа?»
Айла каже: «Гадаю, ти знаєш, хто дитинча моржа».
Джорджія каже: «Спокійно.
Просто мама думає, що коли ти одягаєш модний одяг,
то схожий на дитинча моржа, який намагається втекти з зоопарку».
Я глянув на Ліенн. Вона: «Заспокойся. Ти поводишся, як дитинча моржа».
Я кажу: «Ні, це не так». А потім прийшла офіціантка.
«Подвійний Тіто з содовою, велика склянка, без лайму?»
Не думав, що зробив так.
Айла дістала телефон. «Дитинча моржа любить горілку». Клац.
Я знищу тих жінок.
Мої доньки тупі. Ми якось ходили в похід.
Уся сім'я пішла в похід. У глушину.
Десята вечора. Дівчата смажили зефір.
Ліенн прибирала біля намету. Я пив самогон.
О десятій вечора ми почули постріл.
Просто...
Ми завмерли. Ліенн - селючка.
Вона така: «У когось місячні».
Вона не така вже й селючка, але ненавидить цей акцент.
Тож протягом шоу буде ставати гірше.
Десята вечора. Ми почули постріл. Ми заціпеніли.
Усі мовчали секунд десять.
А потім ми почули ще один постріл.
Моя донька Айла дістала зефір з вогню,
упевнено глянула на нас і сказала:
«Ну, це не самогубство».
Кажу: «Дякую, Метлоку».
Вона каже: «Два постріли, тату». «Я зрозумів твої підрахунки, розумнице».
Вона зробить дурним через довіреність.
Якось ми їхали в машині. Я за кермом, Джорджія поруч.
Айла сиділа ззаді.
Ми проїжджаємо повз табличку «Глуха дитина».
І тут я чую, як мозковий центр ззаду булькає.
Айла каже сама до себе: «Це расизм».
Я кажу: «Ні. Це не так. Це не схоже на расизм».
Джорджія каже: «Айло, вони поставили цей знак,
щоб ми знали, що в цьому районі краще скрутити радіо».
Я такий: «Якого біса?»
Ні, продовжуй. Я хочу почути кінцівку.
Вона каже: «Щоб ми не вихвалялися, що чуємо, так, тату?»
Я такий: «Ні. Чорт, ти дурніша за неї».
Ні.
Ні, Джорджіє, це не для цього.
Це означає, що є дитина, яка може не почути, що їде машина.
І Айла нахиляється і каже: «То що, глухі діти наче зброя?
Їх теж треба реєструвати?»
Я такий: «Про що ти говориш?»
Вона каже: «Звідки вони знають, де поставити ці знаки?»
Я сиджу в цьому клоунському авто
і думаю:
«Дійсно, а звідки вони знають?»
З мене й цієї дитини погана команда.
Ми тупі, і в нас проблеми з контролем імпульсів.
Якось ми пішли на концерт Джорджії.
Чотири години встановлювали сцену.
Чотири години хору. А Ліенн навіть не сидить у залі.
Вона сидить ззаду і продає випічку з друзями та теревенить.
А нам з Айлою треба сидіти в першому ряду чотири години.
Вона там відривається. А нас з Айлою довбуть.
За дві години концерту виходить учителька
і каже, що вони виставили шкільну снігову машину на аукціон.
Стартова ціна - 50 доларів, і Айла починає трястися, як наркоманка.
Я питаю: «Що з тобою?» А вона: «Плід,
нам це потрібно».
Я кажу: «Ми купимо цю кляту снігову машину».
Вона така: «Спитати в мами?» Я кажу: «До біса її, вона не тут».
«Я батько, Айло. Я теж можу приймати рішення».
Вона питає: «У нас є 50 доларів?» Я кажу: «Мила, без твоєї мами в залі
у нас є до біса грошей»/
«Дивись і вчись. Я зараз тут усіх нагну».
Я встаю в першому ряду. Учителька в захваті.
«Стартова ціна 50 доларів?» Я кажу: «Дорогенька, не будемо гратися.
Нехай буде 500».
Зала божеволіє.
Я сідаю. Айла вся тремтить.
Я питаю: «Що таке?»
Вона каже: «Ти щойно так усіх нагнув, тату».
Сміх стихає. Я чую, як один тато ззаду досі сміється.
Кажу: «Чорт, у нас проблеми».
Айла питає: «Що таке?» «Ще один тато-алкоголік шукає пригод.
Це буде довга ніч, крихітко».
Чувак ззаду швидко встає: «П'ятсот п'ятдесят!»
Уся зала така: «Ох!»
Окрім моєї доньки, яка б'є мене по нозі й каже:
«Встань і будь чоловіком.
Скажи йому 600, тату».
Я сказав: «Ні, ми так не гратимемо.
Зараз ми влаштуємо йому метушню».
Вона питає: «Що це?» Я кажу: «Ти встаєш, кажеш 600,
а потім обертаєшся і підморгуєш йому».
Тепер вона як дитинча моржа.
Вона питає: «А можна?» Я кажу: «Інакше спатимеш на вулиці».
Тисяча батьків побачили, як п'ятикласниця у першому ряду підводиться.
Я не знав, що вона нервує.
І я не знав, що вона не вміє підморгувати.
Хто не вміє підморгнути?
Вона тремтячи обертається. Дивиться на хлопця і каже:
«Шістсот доларів!»
А потім б'ється в судомах,
намагаючись підморгнути.
Вона сіла й спитала: «Як я впоралась?»
Я кажу: «Ти щойно всіх нагнула».
Чувак ззаду божеволіє.
Він встає і каже: «Маленька, 700 доларів».
Я такий: «Ти нападаєш на мою доньку?»
Я встаю, дивлюся на нього й кажу: «Вісімсот доларів».
Айла встає: «Дев'ятсот доларів!»
Я кажу: «Ти торгуєшся зі мною, ідіотко».
Вона посміхається і каже: «Влаштуймо йому метушню, тату».
Ми виграли снігову машину за 1800 доларів.
Так.
Я влип.
Так. Моя поведінка була сумнівною.
Не знаю чи справа в мені, чи в тому, що я живу в Лос-Анджелесі.
Думаю, якби я жив тут, то був би нормальним татом.
Посмію сказати прогресивним.
Та в Лос-Анджелесі я - проблема.
Розповім вам одну історію.
Та не вплутуйте в це політику.
Просто слухайте й насолоджуйтеся.
Гаразд.
Наприкінці п'ятого класу в Айли були танці.
У п'ятому класі всіх дітей учили фокстроту, так?
Ми мали сидіти в залі й дивитися, як діти танцюють,
веселитися, молоко й печиво, 8:30 ранку, усе гарно. Бум.
Ми прийшли о восьмій. Діти не на сцені.
Діти були в залі. Учителі відійшли вбік.
Вона плаче. Батьки розлючені.
Це жах.
Батьків вивели. Учителька звернулась до батьків.
«Я можу лише просити вибачення.
Я зробила дещо жахливе.
Якщо дозволите мені зберегти роботу, я працюватиму краще».
Ззаду я такий: «Хтось трахнув дитину».
Я розминався, щоб дати п'ять п'ятикласнику.
А вона каже:
«Два тижні тому, готуючись до танцю, я зробила припущення щодо статі дітей
і розділила їх на пари.
Я розумію, яку величезну помилку зробила,
і якщо ви дасте мені шанс,
то я доведу, що я не монстр».
Зачекайте. Я швиденько скажу, щоб усі зрозуміли.
Я хочу, щоб кожна дитина у світі
завжди відчувала себе на 100% неймовірно.
І я зроблю все можливе, щоб так і було.
Але ж це п'ятий клас, так?
Восьма ранку. Похмілля. Закругляймось.
Думаю, ми закінчили, так? Усе круто?
Пробачаю.
Одна з батьків встає: «Я Дженніфер. Займенники: вона/її».
Я такий: «Чорт».
Це погано закінчиться.
Вона каже:
«Наша сім'я - міцні союзники.
У нас є члени родини в громаді,
хочу, щоб ви знали, я почула вибачення, та воно неглибоке.
Дії гучніші за слова,
тож якщо збережете роботу, то старайтеся краще».
І вона сідає.
Не знаю, чи ви знаєте, як це працює,
та наступні батьки повинні бути ліберальнішими.
Не можеш сказати «Е», бо будеш наче Алекс Джонс.
«Жаби - геї».
Це йде по колу. Їй дають прикурити направо й наліво.
Учителька, бережи її Бог, бере все на себе,
поки не прийшла наша черга.
Кажу: «Я розберуся». Ліенн: «Не треба».
Я сказав: «Привіт, я Берт. Один з батьків Айли».
Я сказав: «По-перше, це п'ятий клас.
Ніхто не трахатиметься на задньому сидінні "Джетти"».
Уже 8:30 ранку. Усі слухають, правда ж?
Я сказав: «Як батько Айли,
само собою, що мені байдуже,
чи моя дитина танцює з хлопчиком, чи з дівчинкою.
Я зроблю все, що в моїх силах, щоб любити її та підтримувати».
Так.
«Допоки всі білі». Тож...
Як тут, бляха, не пожартувати?
Такий шанс.
Восьма ранку. Такого вони не очікували.
Мама з займенниками божеволіла.
Ліенн підстрибує. «Він комік! Він комік!»
Вони такі: «Послухайте її акцент. Вони расисти!»
Чуваки, розкажу вам дещо гірше.
Ще гірше в нас з Ліенн було на дегустації-розіграші вина.
Вечір вівторка...
Дорогою туди Ліенн за кермом. Вона каже: «Гайда сьогодні не напиватися».
Я кажу: «Надто пізно!»
Я пив у душі
Вечір вівторка. Я нап'юся. Ти жартуєш?
У мене в кишені є трубка. Уперед.
Ніколи не був на дегустації вина.
Там не дають великих келихів.
Дають дитячі чашечки, наче Майкл Джексон ось-ось візьметься за нас.
Думаю, він так це робив. Не певен.
Я відмовився від дегустації. Знайшов татусів, які тусять.
Десять татусів біля сцени вже купили все вино.
Вони відкрили пляшки й пили, наче вони в «Грі престолів».
Один у футболці «Остін 3:16». Я такий: «Тут я і сяду».
Тож я підійшов до них поговорити.
Пробити дорогу до розіграшу в кінці вечора.
Друг Даррен проводив розіграш. Кажу: «Йоу,
що в тебе там?»
Він каже: «Я продав лише 40 квитків». «Призи - відстій?»
Він: «Ні, є 12 чудових призів». Кажу: «Брехня. Чому не купляють квитки?»
Він каже: «Батьки дізналися, що гроші з розіграшу
підуть не в нашу школу, а в малозабезпечену.
Тому ніхто не хоче купляти квитки.
Краще витратять гроші на вино». Я кажу: «Ти серйозно?»
Він каже: «Так». Я сказав: «Добре.
Скільки квитків ти хочеш продати?» Він каже: «Наша ціль - 700».
Я сказав: «Круто, мені 660».
Він: «Справді?» Я кажу: «Так, але закрий розіграш».
Він каже: «Тоді виграєш багато призів».
Я кажу: «Даррене, я хочу їх усі».
Він каже: «Це засмутить деяких батьків».
Я кажу: «Цього я і добиваюся».
Кажу: «Ти хочеш заробити чи ні?»
Він каже: «Хочу». Кажу: «Продай мені 660 квитків,
закрий розіграш і нікому не кажи».
«А як щодо Ліенн?» «Їй точно не кажи».
Він відвів мене до винного бару
і почав хихотіти, що тривало весь вечір,
поки він відраховував мені...
шістсот
шістдесят квитків.
Коли давав їх мені, він тремтів, наче продавав наркотики в дев'ятому класі.
Я відірвав перший і останній квиток.
Я сказав: «Даррене, усе між ними теж моє».
Я ще ніколи не був такий схвильований
жодною подією у своєму житті.
Народження дітей?
Обрав найвіддаленіший від сцени столик, де оголошували номери,
і склав свій маршрут.
У мене було два квитки. Підійшла Ліенн. «Ти купив квитки?» Кажу: «Кілька».
Він назвав перший номер. Я ледь не вистрибнув з черевиків.
Я такий: «О, це я!»
Я зачепив усіх батьків дорогою.
«Мені дуже шкода.
Я переміг. У мене переможний квиток.
Там 12 призів, і я виграв перший!
Берт Крайшер. Так, це я. Даруйте».
Виходжу на сцену, беру приз. Там десять п'яних татусів.
Вони: «Що виграв?» Кажу: «Розумний годинник.
Сьогодні я буду стежити за кроками».
Іду до столу, дивлюся на Ліенн і кажу: «Посунься».
Він називає наступний номер. Я кажу: «Чорт!
Це теж я!»
Я починаю йти. Моя дружина непровокативно
встає на ніжку табурета
і каже на весь винний бар:
«Мій чоловік - найвезучіший у світі!
Присягаюся Богом.
Я б не здивувалася, якби він виграв усі 12 призів».
І я на сцені: «Ці слова та Богу у вуха».
Беру приз. Десять п'яних татусів: «Що виграв?»
«Не знаю, байдуже».
Повертаюся і кажу: «Назви наступний номер».
Він називає, дивлюся на Ліенн і кажу: «Бінго!»
Король повернувся!
Дивлюся на батьків і питаю: «Що я виграв, Даррене?»
Він плаче від сміху й каже: «Діамантові сережки».
Я кажу: «Проколіть мені вуха й назвіть Кейтлін».
Я на сцені вставляю діаманти в шкільні отвори,
і бачу, що енергетика в приміщенні змінюється.
Усе починається ззаду,
з кола людей навколо директора,
які кричать: «Перевірте його квитки!»
Я кричу: «Не лізьте не у свої справи!»
Їй це не подобається.
І вона штурмує сцену.
«Я бачу три призи, але лише два квитки.
Покажіть його квитки».
Даррен надто сильно сміється, щоб щось зробити.
Я бачу, як енергія навколо завмирає.
Хлопці на кухні більше не готують.
Вони заглядають крізь віконце, ось так...
Бармен, який готував напій, сповільнюється, ось так...
Десять п'яних татусів, які мені довіряли
дивляться на мене, наче я їх підвів.
Як дитина, що дивиться на героя і каже: «Скажи, що це не так, Оджею».
Я даю цій енергії видихнути...
коли лізу в кишені,
витягаю 658 квитків,
наче це гарячі гримучі змії,
кидаю їх і кажу: «Гляньте й плачте, виродки!»
Усі почали божеволіти.
Десять п'яних татусів стукають по столу. «Уперед, бляха!»
Директор розлючений. Дивлюся на Ліенн. Вона не сміється.
Директор бачить це, прямує до дружини,
дивиться їй в обличчя і каже: «Негайно зупиніть його».
Вона навіть не здригнулася. Вдихнула й сказала:
«Солоденький, він ще не почав.
Милий, ще дев'ять призів, а він досі в футболці.
Буде ще гірше».
Вона випиває келих вина, дивиться на сцену й каже:
«Наступний номер, Даррене».
Четвертий приз, я зняв футболку.
П'ятий приз - зняли футболку Стіва Остіна.
Шостий приз - матуся, яка сиділа ззаду,
надто голосно сказала: «Хто він, у біса, такий?»
На що бармен відповів: «Він - клята машина!»
До 11-го призу настрої розділилися.
Ти або обожнював те, що відбувалося,
як десять п'яних татусів і бармен,
або ненавидів.
І якщо ненавидів,
то оточував сцену, протестуючи проти розіграшу.
Ці штурмувальники Капітолія...
були незадоволені своїм днем,
коли він назвав приз 12,
то я знав, що робити.
Довелося зробити «викуси».
Викуси!
Їх двадцять, якраз навколо рогів.
Викуси!
Я був готовий. Це була моя робота.
Коли він назвав номер, я хотів зробити «Викуси»,
та зрозумів, що не маю квитка.
Гадаєте, ви засмутилися?
Десять п'яних татусів стукали по столу й кричали: «Перерахуй!»
Люди, які мене ненавиділи, щосили глузували з мене.
Вони казали: «Ось тобі, товстуне!
Одягни футболку, невдахо! Ти невдаха!»
Вони були такі гучні, що я ледь почув, як дружина сказала: «О, це я!»
Ми виграли всі 12 призів.
А потім я провів решту ночі п'яний, без футболки, з проколотими вухами,
тримав 11 призів, підходив до всіх і питав:
«Що ви виграли?
О, я ж виграв усе. Я забув».
Найкраще в цій історії, на мою думку,
те, що Лі Енн зрозуміла.
Вона не завжди розуміє жарти, знаєте?
Деякі речі...
Січень 2020-го року.
Я лечу з дружиною до Берлінгтона, Вермонт.
Нам у чат написав друг, Том Сеґура.
Так, так.
Якщо ви не знаєте, хто це,
то це стендап комік, який не може зробити ось так.
Тож...
Цей простий рух.
Через цей маленький рух нога вибухне.
А рука зламається навпіл і буде крутитися по колу.
Божевілля.
Расист. І він
сказав... так.
Великий фанат нацистів. Хай там як...
Том надсилає мені й Ліенн повідомлення:
«Гей, я не знаю, чи ви чули
про новий вірус під назвою коронавірус, це правда, я прочитав статтю в "LA Times".
У вашому районі спалах.
Ось посилання на статтю. Почитайте».
Це січень 2020-го року.
Я в паніці. Я чув про це, та в нашому районі?
Я натиснув на посилання.
Не знаю, чи ви зрозуміли.
Але це була не стаття.
Це було фото чорного чоловіка,
оголеного, на краю ліжка...
Відкрив посилання, побачив фото, засміявся. Смішно ж.
Я допив свій подвійний Джек з льодом, багато льоду.
І заснув. Прокидаюся в Берлінгтоні, Вермонт, а дружина в паніці.
Ми на злітній смузі й вона каже: «Тобі писав Томмі?»
Я сказав: «Так».
Вона каже: «До біса лякає».
Я кажу: «Я б так не сказав. Це расизм».
Сильніший за мій, але так.
Вона каже: «Ні, це в нашому районі».
«Ти натиснула на посилання?»
Вона: «Ні. Стюардеса змусила прибрати телефон».
Я сказав: «Натисни».
Вона: «Усе погано?» Я: «Гірше, ніж ти думаєш».
Я бачив, як ця жінка натискала на посилання.
І там фото чоловіка, якого звуть Вуд, як і належить,
вона його бачить і каже:
«О ні!» І закриває посилання.
Вона не любить дивитися на великі члени.
На щастя.
Вона розгублено дивиться на мене. Я сміюся.
Вона знову відкриває посилання.
Мабуть, це помилка, так?
Та сама картина, але цього разу вона гортає вниз,
наче вона під цим фото знайде статтю.
Не знайшла статті. Закрила посилання. Натиснула на посилання втретє.
Я вже плакав від сміху.
«Що смішного? Телефон зламався».
Я сказав: «Це жарт».
Вона каже: «Що?» Я кажу: «Тобто що?
Це фото.
Ти думала, що прочитаєш статтю, а ти дивишся на член».
Вона каже: «Несмішно».
Кажу: «Я не згоден».
Ти тричі відкривала фото. Ставало все смішніше.
Її обличчя блідне, і вона каже: «Ні, це не смішно.
Я надіслала це мамам у школі Джорджії».
Я кажу: «Ти маєш рацію, це не смішно. Це бляха епічно!»
Я беру її телефон і читаю відповіді мам.
Найкращими були матусі, які писали: «Сподіваюся, це не зачепить мій дім».
Одна написала: «Мій дев'ятикласник до цього не готовий».
Подруга Лінн Грусон написала: «Упевнені, що це коронавірус?
У мене таке було в коледжі».
А потім стає блідішою і каже: «Я надіслала це нашим дівчатам».
Подзвонив Джорджії: «Мама надіслала посилання.
Бачила?» Вона каже: «Я не можу це розбачити.
Я була на тренуванні з софтболу. Тренер теж бачив».
Кажу: «І що він сказав?»
«Нам потрібен такий для відбивання ударів».
Я питаю: «А сестра?» Та дає телефон Айлі.
«Мама надіслала посилання. Бачила?» Вона каже: «Так».
Питаю: «Що думаєш?» Вона: «Цікава стаття».
У моїх доньок довбануте почуття гумору.
На день народженні Джорджії якось був екстрасенс.
Та мала розповісти їй і її друзям про минуле життя.
Пані прийшла до нас. Їй було 100 років.
Сіла навпроти Джорджії та її друзів.
Ми з Айлою в кінці.
І та каже: «Хто тут іменинниця?»
Айла б'є мене й каже: «Оце так екстрасенс, тату».
Джорджія каже: «Я».
Протягує долоню, і пані каже: «Добре,
у минулому житті ти була генералкою на великій війні.
Ти була відповідальною за смерть 257 чоловіків.
Душі тих чоловіків будуть переслідувати тебе до смерті».
І Айла поруч така:
З днем народження тебе
Найкраще з дня народження Джорджії.
Доньки такі: «Гей, тату.
Ми хочемо у квест-кімнату». «Ви обидві генійки?
Хочете зібрати всі 80 балів IQ і подивитися, що станеться?»
Стуліть пельки!
Вони: «Хочемо, щоб і ти пішов». Я: «Хочете наркотики й алкоголь?»
Гарна ідея.
Вони: «Ні, ти й дідусь».
Я кажу: «А тут я вас зупиню.
Ми з татом погано працюємо разом.
Добре, пані? Це погано закінчиться. Це закінчиться жахливо».
Вони дивляться на мене й кажуть: «Так, ми знаємо».
Я питаю: «Що?» Джорджія: «Цього я і хочу.
Щоб дідусь втратив самовладання, а в тебе була панічна атака».
Я кажу: «Він скнара. Я подзвоню».
Я подзвонив татові. Йому 75 років.
Живе в Тампі. Втрачає слух. Кажу: «Привіт. Коли будете Лос-Анджелесі
дівчата хочуть до квест-кімнати». Він каже: «Зґвалтування?»
Я кажу: «Так, цього вони й хочуть.
Хочуть, щоб зґвалтували. Усіх нас».
А після того, як нас усіх зґвалтують, ми хочемо піти на чизкейк».
Я кажу: «Ні, у квест-кімнату».
І він каже: «Квест-кімната? Що за квест-кімната?»
І я чую, як мама на їхній кухні каже: «Так! Ми йдемо!
Я бачила це в інтернеті. Ми йдемо.
Завжди цікавило, як би я пережила викрадення».
Тато каже: «Гальмуй. Ми не підемо.
Що, бляха, за квест-кімната?»
А мама така: «Тебе хапають і кидають у фургон».
Я кажу: «Не слухай маму.
Тату, це кімната, де ми платимо дітям 200 баксів.
Нас замикають у кімнаті і ми повинні вибратися».
Він затих на секунду, а потім сказав:
«Дай 50 баксів і замкну дітей у машині».
Мама вихоплює телефон і каже:
«Скажи моїм онучкам, що ми йдемо. Можуть на нас розраховувати.
Треба одягнути шкіру?» Кажу: «Легше, мамо».
Тож ми йдемо. Я, моя дружина, мої батьки, мої доньки.
Ми всі йдемо. Ось де щось йде не так.
Ми їдемо, і квест-кімнати зазвичай у торговельних центрах, так?
Ця була в будинку чувака.
Він перетворив усі кімнати в будинку у квест-кімнату,
як Джон Вейн Гейсі.
Ми під'їжджаємо до району і тато такий: «Не може бути».
Джорджія каже: «Чула, тут страшно». Тато: «Я вже в штани наклав».
Ми побачили чорний будинок, без зелені.
Ліенн каже: «Гадаю, це воно». Мій тато каже: «Їдь далі».
Виходимо, підходимо до дверей, стукаємо.
Чувак уже в образі.
Ой.
Це Лос-Анджелес. Він крутий.
Шовковий халат, рушник на голові, гладить котика.
Він такий:
«Ви бачили мою матір?»
Тато хапає мене за руку й каже: «Що він сказав?»
Кажу: «Він шукає матір». «Скажи, що вона може відсмоктати мені».
Тато питає: «Це все насправді?»
Я кажу: «Це частина гри. Підігруй».
Він каже: «Хочете оглянути мій дім?»
А мама каже: «Так, ми б хотіли.
Як звати твою маму? Скільки їй? Де вона вчилася? Записуйте».
Тож ми пішли оглядати все. Жінки в захваті.
А мій тато обговорював цього хлопця зі всіх боків.
Він такий: «Він смердить лайном.
Друже, здається, він тут живе. Гадаю, він тут живе...
Який божевільний житиме в будинку, де кожна кімната...
Він щойно пообідав.
Він їв макарони з сиром і каву. Хто в біса п'є каву...
Чорну каву з макаронами й сиром. У нього СПК, гарантую».
Я кажу: «Не думаю, що це корисна інформація».
Той каже: «Хочете побачити кімнату мами?» Тато каже: «Дідько, ні».
Мама каже: «Так, хочемо».
«Не можна брати ключі від машини, телефони й гаманці,
тому вийміть усе й покладіть на кухонний стіл».
І ми як вівці такі: «Добре».
Вийняли все з кишень.
Зайшли до кімнати.
І щойно я зайшов у кімнату двері зачиняються і замикаються на ключ.
У мене була панічна атака.
По-перше, я згадав,
що він не спитав наших імен.
Ми не дали йому кредитку.
Ми не заповнювали відмову.
Ми навіть не перевірили адресу.
Ми просто побачили дивний будинок,
постукали у двері, він висловив проблему, і ми такі: «Банда Скубі-Ду розбереться».
Тепер ми замкнені у будинку.
Мій тато каже: «Скажи, де я помиляюся в цій історії.
Ти щойно завів свою сім'ю до будинку серійного вбивці?»
Джорджія каже: «Хіба не страшно?» Він каже: «Ти й гадки не маєш.
Вас двох сьогодні продадуть клятим албанцям.
Працюватимете в чеченському борделі».
Айла питає: «Як нам вибратися?» Тато каже: «Думаю, маю йому відсмоктати.
Хтось смоктатиме. Висуваю кандидатуру вашого тата».
Моя мама в кутку: «Думаєте, він нас зв'яже?»
Мій тато: «Стули пельку, Меґґі!»
Твій син-гівнюк привів нас до будинку серійного вбивці,
який смердить лайном. Хтось його нюхав?
Може, тому, що він весь день їсть макарони з сиром і каву».
Хлопець такий: «Пане, я вас чую».
У мене сильний напад тривоги,
а в мене ця тривога в животі, і мені негайно треба до вбиральні.
Почав шукати вазу чи щось, у що можна посрати.
Тато надто добре мене знає. Він каже: «Оце вже ні!
Знову тенісний табір. Він насере в кімнатні квіти».
Чорт, цей гівнюк привів нас у будинок серійного вбивці,
а тепер він насере в кімнаті його мами?»
Мої доньки скачуть, вони в захваті.
Моя дружина - клята дикунка. Вона сама помітила чотири зачіпки.
Тягне за важіль під столом. Світло гасне.
Ми чуємо два крики й стукіт.
Світло знову є.
Я тримаю обох своїх доньок, як живий щит.
Мама лежить на підлозі в скрині.
«Твій батько кинув мене в стіну!»
Тато каже: «Клята брехуха спіткнулася».
Хлопець каже: «Я бачив. Він кинув її».
Ліенн розгадує ще дві підказки, і в стіні відкривається люк,
відкриваючи прохід заввишки 60 см і завширшки 90 см,
що веде по всій довжині стіни в іншу кімнату.
Моя мама засунула туди голову.
Витягує і каже:
«Думаю, нам треба залізти в стіну».
Мій тато каже: «Ти перша».
Вона залізла, він: «До біса її, вона мертва для нас.
Позбулися. Вона нам не потрібна».
Ліенн лізе в стіну й каже: «От і мегамозок.
Я застрягла тут з вами. Лізьте в кляту стіну».
Я кажу: «Я не буду». Джорджія каже: «Дідусю, змусь його».
Я кажу: «У мене клаустрофобія». Айла така: «До чого тут Різдво, тату?»
«Стули пельку, Айло!»
Тато каже: «Друже, у мене погані новини.
Ти лізеш у цю кляту стіну».
Він каже: «Дівчата, ви перші. Здорованю, я за тобою.
Заплющ очі. Слухай мій голос.
Я проведу тебе крізь стіну, і повір мені,
якщо завмреш, то я пропхаю твою дупу бульдозером.
А тепер пішли».
І ми ліземо в стіну. Мої доньки, я, тато.
Я слухав його голос, як коли грав у бейсбол.
«Ми впораємося.
Ми можемо все.
Слухай мій голос. Ми зможемо. Ми з тобою команда».
Що ж...
Не знаю, чи це був
кут мого тіла...
тривожність,
яка була в мене в шлунку.
чи витанцьовування на четвереньках...
та я випустив новий вірусний пук.
Такий, що виходить з дупи, як гарячий подих...
Пук, який виходить з тіла, наче прокляття з саркофага мумії.
Такий пук, що обпікає дупу. Просто пук, повітря обпікає дупу.
І ти думаєш: «Це було повітря. А срати я буду кров'ю».
І я випускаю це в рот батька, у стилі людської стоноги.
З тренера він швидко перетворився в сучку. «У нас вийде, здорованю!
Ми зможемо...
Чорт, продовжуй іти.
Ми все зможемо... якого біса?
Схоже, десь під нами мертва тварина.
Гадаю, це азбест.
Очі пече. Рухайся далі.
Я наче в тунелі з "Втеча з Шоушенка".
Чому ти не рухаєшся?
Це в моїй шкірі!
Обпікає міг одяг...
Рухайся, придурку!»
Я обернувся і кажу: «Не можу. Я обісрусь».
Він каже: «Це ти?»
Це ти зробив? Здається, у мене через тебе рак!
Я відчуваю його на кутніх зубах! Рухайся!»
Мої доньки вилітають з тієї стіни найщасливішими у своєму житті.
Підійшли до моєї мами й сказали: «Бабусю, це відбувається».
Я виходжу зі стіни й кажу: «Бабусю, здоровань нещасний».
Тато виходить із тієї стіни, як Саддам Хусейн із нори павука.
«Виродок! Сучий син!
Боже! Ти йдеш до клятого лікаря!
Це нездорово. Це не...
Він сере, як твоя частина сім'ї, Меґґі.
Тобі потрібна колоноскопія.
У цьому проблема. Кажу тобі. Де твоя клята дружина?»
Ліенн заглядає з балок на стелі й каже:
«Здається, я розгадала як вибратися, Альберте.
Спробуй відкрити двері». Він каже: «Так і зроблю!»
Хапає першу ручку з трьох, і вона не рухається.
Зачинено.
Мої доньки схрестили ноги. Вони ось-ось обпісяють штани.
Він на дев'ятому рівні. «Виродок!»
Мацає наступні двері. Нічого. «Гівнюк!»
Тепер треті двері, і коли вони відчиняються,
він повертається до дверей, дивиться на нас і каже:
«Нарешті, бляха!»
Він не бачить те, що бачимо ми,
а саме 90-річну жінку
у нічній сорочці в шафі.
Вона вже 45 хвилин у тій шафі.
Не знаю, кому страшніше, їй чи нам.
Вона намагається пристосувати очі до світла й згадати репліку. І така...
Тато закриває двері,
тримає їх п'ятою і каже: «Назад усі в кляту стіну!»
Мої дівчата на підлозі.
Джорджія дивиться на мене й каже: «Це краще, ніж я думала!»
Мій тато дивиться на мене й каже: «Про що вони?»
Кажу: «Ти не зрадієш, коли почуєш.
Та вони хотіли, щоб ти прийшов
заради цього всього».
Він каже: «Щоб знайти вихід?»
Я кажу: «Ні, дивитися, як ти втрачаєш самовладання».
Він не рухається, стопою тримає двері.
Оглядає кімнату, ніби шукає того, кого любити.
Зупиняє погляд на доньках і каже:
«Ви цього хотіли?
Це те, чого ви хотіли».
Дивиться на годинник і каже:
«Мій годинник показує, що мій пульс 154.
Мені 75 років, панянки.
Я приймаю дев'ять різних препаратів.
У мене високий тиск, холестерин.
Ваш батько насрав мені в рот!
У нас тут стара з "Титаніка" зачинена в шафі!
І ви цього хотіли?»
Айла глянула на Джорджію:
З днем народження тебе
Омаха!
Дякую!
Переклад субтитрів: Данило Добровольський