Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Haló.
Ano? Big Mäck?
No to se mi snad zdá!
Ahoj Falko!
Ahoj, Big Mäcku.
- Kamaráde... - To mám radost!
Ani nevíš, jakou mám radost já.
- Já... - Kámo, proč mi lidi říkali, že jsi umřel?
Kdo ti říkal, že jsem umřel?
No, prej v base.
Cože?
Víš vůbec, kolik jsem poslal dopisů?
- Telegramů a všeho! - Mně nic nepřišlo.
Nejdřív jsem koukal na Facebook, všude jsem tě hledal.
- Nic. Ani ň, nic jsem nenašel. - No jo.
Já bych na tebe nikdy nezanevřel.
Teď natáčejí devadesátiminutový dokument pro Netflix.
Skvělý.
Jo, já byl vždycky bojovník, vždycky.
A jak se máš, Big Mäcku? Vážně.
Teď vám povím jeden hypotetický příběh.
Čistě hypotetický. Nemá se mnou co dělat.
Život je někdy šílenější než hollywoodský film.
Měl jsem našlápnuto ke hvězdné kariéře.
Na Donaldovi je fascinující, jak dokáže lidi zaujmout.
Naprosto legálně.
Dvě přepadení, téměř 20 let od sebe,
na nichž se měl Donald Stellwag podílet.
Vždycky byl tak trochu lotr.
Když se to stane jednou, dobře, je to divné.
Stoprocentní lež.
Dvakrát, to už je opravdu hodně podivné.
Čistě hypoteticky.
BIG MÄCK GANGSTEŘI A ZLATO
Nepřipadá vám neobvyklé,
že se v jednom životě seběhnou dvě tak velké události?
Rozhodně ne.
Vůbec.
PŘEPADENÍ 1
NORIMBERK 19. PROSINCE 1991
Sedmdesát, osmdesát, devadesát...
Bylo to odpoledne, před půl čtvrtou.
- Vaše vnučka bude mít radost. - To doufám.
Pozdravujte přítelkyni.
Vešel. Byl vysoký. A tlustý.
Měl na sobě klobouk, kabát, šálu a brýle.
A najednou vytáhl zbraň a říká: „Dej sem prachy, rychle.“
Rychleji. Pojď sem.
Vyhrožoval zákazníkům i mým kolegům.
Jo, to je ono.
Tak jsem otevřela pokladnu.
Švýcarské franky, italské peníze. Dala jsem mu všechno.
Dělej.
Celkem 54 000 marek.
Rychle, dej mi to.
Telefon.
Já jsem tam na něj čekala. Říkal, že se hned vrátí.
Netušila jsem, co se dělo v bance.
Nastoupil a řekl, ať jedu.
Tak jsem jela.
Jeď!
Na konci ulice jsem chtěla zahnout doprava.
Smělo se jen doprava, ale...
Říkám doleva!
Najednou měl v ruce pistoli.
Dvacet centimetrů od mé hlavy. A pak řekl...
Jeď doleva, nebo tě oddělám!
Tak jsem vjela do jednosměrky, v protisměru.
- Rychleji! - A jela jsem dál, na červenou.
Do hajzlu, jeď. Sakra!
Nakonec vystoupil a zmizel.
Samozřejmě si vzpomínám, jak vypadal. Velmi vysoký, aspoň 190 cm.
Bylo mu tak 35 let a byl velmi robustní.
Pana Stellwaga jsem poznal před skoro 30 lety,
když přišel do advokátní kanceláře, kde jsem tehdy pracoval.
Jasně si vzpomínám. Měl 500 německých marek.
Vtiskl mi je do ruky a řekl,
že ho hledá policie a že si musí něco vyřídit.
PŘÍPAD XY NEVYŘEŠEN
Na konci dnešního programu bychom vám rádi znovu ukázali fotky,
které pořídily automatické kamery při bankovních loupežích.
V prosinci 1991 přepadl tento muž pobočku Sparkasse v centru Norimberka.
KRIMINÁLNÍ POLICIE NORIMBERK
A to byl začátek tohoto příběhu.
Popis: věk 35 až 40 let,
velmi vysoký, alespoň 195 cm, a nápadně obézní.
Tento muž vyloupil banku...
Tehdy ho v tom pořadu XY poznal nějaký policista a řekl:
„Toho znám, to je Stellwag.“
Hledají mě za bankovní loupež? To jsem rozhodně nebyl já.
Je fuk, jestli šlo o bankovní loupež nebo o vraždu, já to nebyl.
Neměl jsem strach,
protože jsem věděl, že já nic neudělal.
Vypadalo to jako maličkost.
Stačí skočit na policii a vysvětlit to.
„Nevím o žádném svém provinění.“
To říká hodně lidí, když s nimi jdete k soudu nebo na policii.
Ale to je nemožné, já jsem nevinný.
Připadal mi naprosto klidný.
Musel jsem zjistit, co je to za člověka.
Tak jsem s ním mluvil a při té příležitosti mi řekl,
že s tím nemá nic společného, že je nemocný.
Šli jsme do té místnosti.
Ukázali nám nějaké věci, části spisu, a taky tuhle fotku.
Poznal jsem ho. Nemusel jsem se ani dívat.
A tehdy jsem si řekl: „Ajaj, to nevypadá dobře.“
Ta fotka byla nekvalitní, ale opravdu to vypadalo jako on, to musíte uznat.
Už z té konstituce.
Jo, pak nás konfrontovali s obviněním.
Dodnes si pamatuju, jak ten vyšetřující inspektor řekl,
že jde o bankovní loupež s rukojmími v Norimberku.
Já na to: „Nevím, co ode mě chcete.“
Byl jsem si jistý, že jsem tehdy ani nebyl v Norimberku.
Bankovní loupež je těžký zločin s minimálním sazbou pět let.
Jen tak vás domů nepustí.
Bez ohledu na sociální prognózu a všechny vaše práce,
manželky a děti, nechají si vás tam.
Jen aby si ujasnili, jestli jste to byli vy, nebo ne.
A je jedno, co říkáte.
Donald trval na tom, že to nebyl on a že má alibi.
Samozřejmě musel horko těžko vzpomínat, kde byl.
A ten policista, co to tehdy vyšetřoval,
už Donaldovi také věřil. Aspoň jsem měl ten dojem.
Tak řekl: „Zorganizujeme konfrontaci, souhlasíte?“
Říkám: „Samozřejmě.“
Musíte si představit následující.
Vešel jsem do prázdné místnosti s obrovským sklem
a stál jsem tam.
Ale neměli nikoho jiného tak velkého a tlustého,
takže jsem tam stál jen já, úplně sám.
Přišlo tam šest nebo sedm lidí, zákazníků, co tehdy byli v té bance.
A víte, co řekli?
„Je vysoký a tlustý. Byl to on.“
Víc než 16 lidí řeklo, že jsem to byl já.
To mě dostalo.
Tehdy jsem si říkal: „To je nějaký hrozný hororový film.“
Pak detektiva napadlo nechat udělat znalecký posudek.
Šlo o takzvanou antropologickou zprávu,
jejímž cílem bylo zjistit,
zda je osoba na fotografii totožná s údajným pachatelem, s Donaldem.
Tohle posudky se dělají například, když někdo jede na červenou
nebo když někoho zachytí rychlostní kamery a řidič tvrdí, že to nebyl on.
Takže se nechal vyfotit.
A expert pak měl fotky porovnat se záběry.
Dobře, podívám se a uvidíme, co půjde rozeznat.
DR. CORNELIUS S. ZNALEC V PŘÍPADU DONALDA STELLWAGA
Tento znalec je v mnoha ohledech sporný.
Mnozí o něm nemají valné mínění.
Pověřený znalec se nám dnes vyhýbá.
Znalec se nechtěl vyjádřit. Jeho kolega byl ale sdílnější.
Když si projdete veškerou antropologickou literaturu,
tak jen na hlavě lze definovat 250 až 280 rozlišovacích znaků.
Takže cokoli lze o nějakém člověku říci,
vstupuje v právním smyslu do hry.
Soudní znalec musí předložit svá zjištění
jednoduchou a jasnou formou
a nakonec vyjádří pravděpodobnost,
s jakou jeho závěry platí.
A znalec odvedl dobrou práci při tvorbě paralelních obrazů.
Bankovní lupič byl na celé řadě vysloveně kvalitních záběrů,
takže jsme vždy měli vedle sebe fotky,
které se daly snadno porovnat.
Byli jsme skoro až napjatí.
Protože znalecký posudek pro nás byl cestou ke svobodě.
Ale znalec řekl, že ho jako pachatele nelze vyloučit.
Říkám tomu „zpráva o uchu“, ucho bylo totiž asi rozhodující,
protože bylo na fotce velmi dobře vidět.
A tím bylo víceméně jasné, že Donalda z vazby hned tak nepustí.
Každý týden, každý den bylo peklo.
Byl jsem vydán na pospas justici.
Vyrovnat se s tím psychicky bylo děsné.
Strávil jsem skoro dva roky ve vazbě.
Byla to pro mě hodně těžká doba.
Je to strašně dlouhá doba.
Dnes by to neprošlo. To by nepovolili.
A za tu dobu se prakticky nic nedělo.
Vůbec nic. Nebylo nic nového.
Pak došlo na soud.
SOUDNÍ BUDOVA
25. LEDNA 1994 ZAČÁTEK SOUDNÍHO PROCESU
Sedělo tam pět soudců,
dva profesionální soudci a dva soudci z lidu.
O začátku procesu jsem se dozvěděl asi dva týdny předem.
A zpráva o uchu byla samozřejmě
ideální vějičkou pro novináře.
O něčem takovém nikdy neslyšeli ani zkušený kolegové
a samozřejmě chtěli vědět, zda je vůbec možné
na základě takovéto zprávy usvědčit pachatele.
Nic nenasvědčovalo tomu, že by Donald vůbec byl v blízkosti té banky. Vůbec nic.
Žádné důkazy ani stopy. Nic.
Naopak, důkazy ukazovaly na jeho nevinu.
Pachatel na fotografii neměl rukavice.
Takže je s podivem, že nikde nebyly otisky prstů.
Nějaké otisky se našly, ale ty neodpovídaly Donaldovi.
Každému by bylo jasné, že to nemůže být pravda.
Dotkl se všeho v autě a také tam byl jako poslední.
Takže horní vrstva otisků prstů by musela být Stellwagova.
A nic. Ani jeden.
Komisař řekl, že mají 12 otisků prstů.
„Osm z nich lze použít k daktyloskopii.“
„Tys to prostě být nemohl.“ A co ti svědci?
Pamatuji si od soudu na dva svědky.
První byla taxikářka, která lupiče vezla na místo činu a zpátky.
Byla si poměrně jistá, že byl pachatelem on.
Ve své výpovědi mluvila o jeho prstech od nikotinu
a o tom, že si pamatuje, že měl tlamu jako žába.
Jsem si naprosto jistá. Seděla jsem přímo vedle něj.
Měla jsem čas si ho prohlédnout.
A podobné to bylo i s pokladní za přepážkou, které lupič vyhrožoval.
Byl to on. Řekla bych tak na 95 procent.
Ne, 99 procent.
99% PRAVDĚPODOBNOST
Byl vysoký. A tlustý.
Obžalovaný byl samozřejmě velmi výrazný
kvůli své rozměrnosti a své výšce.
Dalším faktorem, který nesouvisel s jeho vzhledem,
byla vehemence, s níž zločin popíral.
Tím se významně lišil od mnoha jiných obžalovaných.
Je to úplně groteskní, chápete?
Zbláznil jste se? Vy to nechápete. Soudce mi nevěřil ani slovo.
Tehdy jsem svému právníkovi řekl:
„Hele, já už nemůžu...“
A on: „Nechme se překvapit.“
Donald tehdy pracoval v bývalé NDR v reklamě.
Na novinách se vydělávaly velké peníze.
Každý den někam vyjížděli.
Díky tomu šlo jejich cesty krok za krokem dohledat. To bylo velmi příznivé.
NORIMBERK
V tu dobu jsem byl 250 kilometrů odtamtud.
V Leuně ve velkém hotelu se všema mýma klukama.
Mohli přísahat, že jsem to nemohl být já.
Leuna, Hotel B91. Tím jsem si jistý.
Měli jsme svědky, alibi s důkazy. Příběh, který vyprávěl, byl ucelený.
...seděli s vedoucím hotelu...
Majitel hotelu
měl dokonce na papíře potvrzení jeho rezervace.
STVRZENKA Č. 94027
Ptali se ho, jestli se nemohl zmýlit,
zda to nemohlo být den předtím nebo potom.
Takže už tehdy bylo cítit, že jim to bylo celé trochu podezřelé.
Existovaly výpovědi svědků,
že byl ve skutečnosti stovky kilometrů odtamtud,
na úplně jiném místě.
To je také třeba pochopit.
Soud nepovažoval výpovědi za pravdivé.
Prokurátor použil všechny známé techniky výslechu, aby alibi rozmetal.
A najednou už žádné neměl.
A to jsem musel zase před Donaldem smeknout.
Vždycky byl připravený bojovat a říkal: „My dokážeme, že jsem nevinný.“
A pak tu byla rozhodující a nejzásadnější osoba, znalec,
který přednesl svůj posudek.
...například rameno závitu levého ucha
má rovnoměrný obloukovitý průběh a plynule přechází v závit...
Taky říkal takové věci,
jako že žádné dvě lidské uši nejsou stejné. Jako otisky prstů.
Že když identifikuje ucho a řekne, že je to stejné ucho jako u dané osoby,
tak je to stoprocentní.
Nikdo na světě nemá stejné.
Obrys vnějšího ucha pachatele,
stejně jako ucho obviněného...
Čím víc se ho ptali a čím víc jsme se snažili v jeho výpovědi najít mezeru
a zpochybnit to, co říká,
tím si byl jistější.
...ukazuje výčnělek... rovnoměrně...
...pojivové tkáně... ušního laloku...
...který nemá nikdo...
...kontura vnějšího ucha...
...je zcela identická jako u podezřelého.
ZCELA IDENTICKÁ
Pod tlakem dalších a dalších otázek,
a stále nedůvěřivějších otázek,
se čím dál více přikláněl k názoru: „Ano, jsem si úplně jistý.“
Nakonec už se Donald neudržel
a obvinil ho, že ho křivě usvědčil.
Říkám mu: „O čem to tu mluvíte?“
„Co to je za čachry?
Co to tady vykládáte za hovadiny?
Já jsem to být nemohl, mám na své alibi hromadu svědků.“
A kvůli téhle roztržce
se znalec obrátil přímo na obžalovaného,
což je velmi neobvyklé.
„Pane Stellwagu, přiznejte se. Nemáte šanci. Jste pachatel.“
To mi vypadaly poslední vlasy.
Jak může něco takového říct?
To byl ten klíčový výrok, který jim umožnil mě usvědčit.
Ve jménu lidu jsme dospěli k následujícímu rozsudku...
HLAVNÍ LÍČENÍ 16. ÚNORA 1994
Pořád ta slova slyšívám.
Obžalovaný je vinen.
„Vinen.“
Devět let.
Devět let není jen tak. To je pěkně dlouho.
To je přece šílený.
Myslel jsem, že je to konec světa.
Jak můžou ignorovat tolik zprošťujících důkazů,
to nechápu.
Já to nebyl.
KVŮLI TĚLNATOSTI A LEVÉMU UCHU
„VINEN“
Musíte si uvědomit, že jsem byl v izolaci.
To je něco jiného než normální vězení.
Já v tom měl jasno.
Nejsem pachatel, takže nemůžu přiznat vinu.
Když nepřiznám vinu, nemůžu znovu do společnosti.
A když nejste ochotní pracovat na tom, abyste se znovu začlenili do společnosti,
nedostane se vám žádných výsad.
Zrušili mi další vzdělávání.
Zrušili mi rekvalifikační kurs.
Třiadvacet hodin v cele, hodina na dvoře.
Když jste na samotce
a nemáte ani rádio nebo televizi, je to peklo.
Nikdo se mnou nemluvil, nikdo!
Bylo to pro mě jako mučení.
O SEDM LET POZDĚJI
14. ÚNORA 2001 DEN PROPUŠTĚNÍ
Nevrátili mi ani den.
Odseděl jsem si svůj trest až do posledního dne.
Tak jsem to všechno zvládl. Odpykal jsem si devět let.
Chtěl jsem jen klid a ticho.
A pak přišla rána.
Dostal jsem dopis od prokuratury v Norimberku,
abych neprodleně kontaktoval svého právníka.
Že prý jde o bankovní loupež s rukojmími.
Už zase.
Říkám si: „Paráda, teď tě dorazí.“
Bylo to jako v nějaké americké detektivce.
Šel jsem za svým právníkem a říkám:
„Prý vás mám kontaktovat ohledně přepadení banky.“
A on na to: „Ano.“
Říkám mu: „Jaké přepadení? Podívejte se na mě. Vždyť sotva chodím.“
Řekl mi: „Ano, musím vám něco říct.“ A já: „Co?“
Zavolal mi úředník od policie,
že prý v případu došlo k novému vývoji.
Norimberská kriminální policie přehodnocuje staré důkazy.
VYŠETŘOVÁNÍ, NEZNÁMÉ
Otisk prstů v taxíku.
TAXI N-DU 337 PROSTŘEDNÍČEK
Nové svědectví přivedlo vyšetřovatele na správnou cestu.
Muž podobně robustní jako Donald Stellwag
se dopustil řady bankovních loupeží podle stejného scénáře,
například přijel a uprchl taxíkem.
Srovnání s otisky prstů zajištěnými na místě činu
dovedlo policisty k 38letému muži, který byl již dříve trestán.
Nyní lze čin jasně přičíst jemu.
IDENTITA ZJIŠTĚNA
To mě dostalo.
V...
Jako by mě někdo praštil do hlavy kladivem.
Tak mě to sebralo.
DŮKAZY O JUSTIČNÍM OMYLU?
SPRAVEDLNOST NA DRUHÝ POKUS
43LETÝ MUŽ VE VĚZENÍ ZA BANKOVNÍ LOUPEŽ, KTEROU NESPÁCHAL
Donald Stellwag musel do vězení
za přepadení norimberské banky, které nespáchal.
Nyní Donald Stellwag bojuje za nové řízení ve svém případu.
Ale na to musí být nejdříve odsouzen skutečný pachatel.
Skutečnému pachateli se vymstila vlastní pýcha.
Vytahoval se totiž před komplicem,
že v roce 1991 vyloupil pobočku Sparkasse na jihu Norimberka.
Utekl beze svědků a nejspíš by ho nikdy nedopadli,
kdyby ho jeho komplic neudal.
Obžalovaný, který byl u soudu vehementně zakrýván,
dnes učinil plné doznání
a opakovaně se omluvil svému nevinnému dvojníkovi.
JMÉNEM LIDU ROZSUDEK
Frank byl za tuto i několik dalších loupeží odsouzen k 11,5 letům vězení.
CHYBA POTVRZENA
Věděl jsem, že jsem nespáchal zločin ani jsem neudělal nic špatného.
Jsem nevinný.
Nevinný ve vězení.
- Donald Stellwag... - Donald Stellwag...
Nepochopitelný justiční omyl...
- Justiční omyl... - Donald Stellwag...
Oběť justičního omylu...
Nechci říct, že to bylo právní očištění,
ale celá léta u soudů jsme pátrali po tomhle fantomovi,
a najednou stál ten fantom před námi.
Je to dobrý pocit, sedět tam a uvědomovat si,
že bitva, kterou jste tehdy bojovali, nebyla marná,
ale že jsme byli v právu.
Když to vidíte, říkáte si: „Tak jsme přece jen měli pravdu.“
Donald byl klidný jako vždycky.
Celkem dobře se s tím příběhem popasoval.
Aspoň navenek.
Ale do něj nevidím.
To musím být upřímný.
Ještě se mi nepovedlo, abych ho opravdu do hloubky prohlédl.
Ani to nedovolí.
Svobodný už nikdy nebudu.
Na to jsem strávil ve vězení příliš dlouho.
Myslím, že mi to bude trvat ještě hodně dlouho.
Musím teď řešit spoustu jiných věcí,
než to zvládnu vytěsnit.
A nechci to potlačovat, chci si to vyřešit.
Bylo to pro mě samozřejmě šokující.
Slyšela jsem to a říkala si: „To je šílené. Jak to?“
Když jsme ho poznali,
byly na něm vidět známky dlouhodobých depresivních nálad.
Ale měla jsem pocit, že nám brzy začal důvěřovat,
protože jsme se ho opravdu snažili pochopit.
Samozřejmě jsme ho brali takového, jaký je.
A od té chvíle se opravdu snažil vrátit do normálního života.
Bylo to brzy po jeho propuštění.
Po devíti letech byl oficiálně zproštěn viny. Rehabilitován.
To probíhá před soudem, takže všechno je oficiální.
A teprve pak člověku vláda vyplatí odškodnění.
ROZSUDEK SE RUŠÍ.
OBŽALOVANÝ JE ZPROŠTĚN VINY.
BYLA PROKÁZÁNA JEHO NEVINA.
Bylo jasné, že dostane peníze za každý den ve vězení coby nevinný.
Ale říkal, že ta částka je směšná.
Očividně to nestačilo, aby začal žít nový život.
Myslel jsem, že když mě 6. prosince osvobodili,
že mi stát pomůže se vrátit do normálního života.
Ale nic takového neudělal.
Stát jen řekl, že mi dá 20 marek za den.
Minus stravování a ubytování,
závisí na počtu dní.
Jednoduché. Výsledkem je určitá částka, která se zaplatí.
24 046 EUR
Byl v šoku. Myslel si, že dostane alespoň odškodnění
a bude moci pohodlně žít, ale to se nestalo.
Za devět let to nebylo moc peněz. Byl jsem naprosto zklamaný.
VĚZNICE STRAUBING
Po odchodu z vězení šel nejdřív do dočasného bydlení.
Byla to taková společná ubytovna pro bývalé trestance.
Hodně četl, jako už předtím ve vězení, a moc to pro něj znamenalo.
Knihy o managementu, odbornou literaturu o podnikání...
možná už se chtěl připravovat na budoucí kariéru na svobodě.
Ve vězení jsem měl obrovský úkol,
a sice hlavně bojovat se svou nemocí.
Připomínám, že mám dva nádory na mozku.
Proto jsem extrémně přibral,
kvůli léčbě silnými kortizony a dalšími látkami.
Myslel jsem, že ve vězení nepřežiju.
Ten nádor v mé hlavě mě zabíjí.
Jsem pacient s vysokým rizikem.
Doktor říká, že je zázrak, že ještě žiju.
Ale duševně jsem ve skvělé formě.
Věřte mi, duševně jsem ve skvělé formě.
Chtěl jsem všem ukázat, že jsem to nebyl já.
LIDÉ TÝDNE
Zdravím, vážení diváci. Dobrý večer.
Strávil osm let,
opakuji, osm let ve vězení v Německu jako nevinný člověk.
Zní to příliš neskutečně. Říkáte si, že to se přece nemohlo stát.
Noční můra.
Jak slepý je náš soudní systém?
K této tragédii došlo ve Spolkové republice Německo,
v právním státě.
Fatální justiční omyl?
Donald Stellwag byl ve vězení nevinně.
Pro Donalda Stellwaga to byla krutá realita.
Jeho život a on sám se ve vězení změnili.
Vítejte, Donalde Stellwagu.
- Případ Donalda Stellwaga. - Donald Stellwag.
Dobrý den.
RTL, Bayerischer Rundfunk, SAT 1,
Johannes B. Kerner.
Taky jsem byl ve Fliegově show.
Přijímáme, že jste nevinný,
a chceme vás opět přivítat ve společnosti.
Donalde Stellwagu, vítejte.
Je to pořád stejné.
Nakonec se z toho stane rutina.
Ptal jsem se, proč mě zase pozvali, a on: „To je jasné.“
„Budu k tobě upřímný. Máš dobrou sledovanost.“
Takže prosím...
Byl jsem u Maischbergera.
Když to vážně neudělal...
Jednou jsem tam byl s ním, ohlídat ho, aby tam něco nepokazil.
Jak se vám omluvili?
Nijak, nikdy.
To přece není pravda.
Soudce v Ansbachu, který předsedal obnovenému řízení, se přece omluvil.
A státní zástupkyně. A ta u vašeho soudu ani nebyla.
Když jste nevinný, musíte za své věznění platit.
Prosím?
Když Donald vypráví příběh, rád maluje obraz.
Rád vykresluje, používá spoustu barev
a tu a tam něco přikrášlí.
Příběh je čím dál hezčí,
ucelenější, barevnější a lépe se prodává.
Je to obchoďák.
A 14 dní po mém propuštění,
pustili mě v roce 2001,
skutečný pachatel znovu vykradl banku, tentokrát Poštovní banku v Norimberku.
Ale měl smůlu. Technologie už pokročila.
Ze stropu spadla ocelová mříž a chytili ho při činu.
Na to bohužel dojel.
To slyším poprvé. Hezké.
Někdy jsou to stejné příběhy, jen jinak uspořádané.
Jako by je vyprávěli dva různí lidé.
Neříkám, že neví, co na lidi dobře působí.
Jen má tu smůlu, že zažil opravdu napínavý příběh.
A že ho vypráví takhle, tak už to prostě je.
Novináři kdysi v jednom deníku napsali:
„Oslavuje neschopnost bavorského právního systému.“
Já jsem nikdy v televizi neřekl ani jeden smyšlený příběh.
Vždycky jen pravdu.
NEVINNÝ TÉMĚŘ PĚT LET VE VĚZENÍ
NEVINNÝ LÉTA VĚZNĚN EXTRÉMNÍ PŘÍPADY
HISTORIE PRÁVA PSANÁ BOLESTÍ
OBĚŤ JUSTIČNÍHO OMYLU BOJUJE
Jste teď díky zprošťujícímu rozsudku takříkajíc svobodný muž
a je to tím pro vás vyřešeno, nebo se ještě něčím zabýváte?
Ano, pořád vedu občanskoprávní spor proti tomu soudnímu znalci.
Vždycky jsem si myslel, že jsem volný, ale nejsem. Pořád jsem v pasti.
Často se mě ptali: „Jakou vinu nese ten doktor Cornelius?“
Necítím se psychicky volný. Necítím se duševně volný.
Úplně zničil moji duši.
Jeho pověst pro něj byla velmi důležitá a stejně tak jeho očištění.
A jeho boj byl vždycky namířený proti tomu znalci.
To, co se mu stalo, bylo... prostě nepředstavitelné.
Aby někdo přišel,
doslova nějaký šašek, šarlatán,
a řekl: „Jo, poznal jsem tě podle ucha.“
Teď se smějeme, ale představte si to jako Donald.
Plakali byste. Svět by se vám obrátil naruby.
Můj boj se vždycky vztahoval na toho znalce,
protože jsem byl přesvědčený, že když se mýlil v mém případě,
mohl udělat i nespočet dalších chyb.
Možná seděla ve vězení spousta lidí,
kteří neměli moji duševní sílu, aby to zvládli.
Byl to čtvrtý nebo pátý nepřesný znalecký posudek, který ten člověk vydal.
Dnes Donald Stellwag doufá, že muž, který ho svým chybným posudkem
dostal za mříže, bude muset zaplatit náhradu škody.
Zažaloval soudního znalce a tím vytvořil jistý precedens.
Když jsem znalce žaloval, ještě nikdy žádného soudce ani znalce neodsoudili.
Umíte si to představit, v našem právním systému?
Vůbec nikdy! Přinesli jsme zlomové rozhodnutí.
Nejvyšší soud ve Frankfurtu mu dal za pravdu
a soudní znalec Cornelius S. ho musí odškodnit.
Cornelius S. musí za utrpení způsobené Donaldu Stellwagovi zaplatit 150 000 eur.
Myslel jsem, že to není možné.
A vůbec nejde o peníze. Ty peníze jsou naprosto irelevantní.
Je to první případ v Německu,
ve kterém byl soudní znalec uznán občanskoprávně odpovědným
za chybný znalecký posudek.
Páni, to bylo velice uspokojivé.
To jsme měli velkou radost!
Antropologická společnost s profesorem Rösingem potom, pokud vím,
ustavili pravidla, jak se má tahle práce vykonávat.
Skandální případ Donalda Stellwaga způsobil,
že teď konečně existují standardy.
Od té doby jsem ho neviděl, ale prý pořád pracuje.
A stále vydává znalecké posudky.
Překvapivě i u soudů,
kde už dříve podal své chybné zprávy.
Diskusní pořady probíhaly od konce roku 2001 do roku 2008.
Já to nechtěl dělat.
Nechtěl jsem chodit do televize a vyprávět tam svůj příběh.
- To byl první život pana Stellwaga. - Ano.
Teď se podíváme na druhý život pana Stellwaga.
Řekl jsem si: „Jsi mobilní, máš německý pas.
Ať mi všichni políbí šos.“
Všechno bylo možné.
Pravděpodobnost, že se dva tak výrazné příběhy udají
během jednoho života, je opravdu mizivá.
A je to skoro ještě lepší příběh
než ten o té původní bankovní loupeži.
Že má zase nějaké potíže, to mě vlastně ani nepřekvapilo.
Některým lidem se v životě nic takového nestane.
A Donald do toho spadne hned dvakrát. Fascinující.
Chtěl jsem prostě lepší a jiný život.
A zase nic.
PŘEPADENÍ 2
15. PROSINCE 2009 A81 POBLÍŽ LUDWIGSBURGU
Upozornění pro řidiče:
Na křižovatce Weinsberg se opět tvoří kolony.
Jezděte prosím opatrně.
Bylo to ráno, někdy před desátou.
Jeli jsme ve dvou po dálnici A81 nedaleko Ludwigsburgu.
Najednou se objevilo černé BMW s modrým majákem.
A vzadu stálo: „Prosím, následujte nás.“
Co máte dělat? Myslíte, že je to policie. Samozřejmě za nimi jedete.
Myslel jsem, že jsem asi někde jel moc rychle.
Zastavili jsme pod dálničním mostem.
V autě byli tři policisté.
Dva vyšli ven.
Z naší strany to vypadalo takhle.
„Doklady a občanku, prosím.“
Doklady o vozidle, prosím.
A občanský průkaz.
A pak to přišlo.
Jeden z nich, spolujezdec, měl v dokladech, že býval sám u policie.
Chvíli jsem si říkal: „Sakra, co když si něčeho všimne?“
Takže dál. „Vystupte z vozu.“
V tu chvíli jsem si na tom BMW něčeho všiml.
Čárového kódu na držáku poznávací značky.
Bylo to obyčejné auto z půjčovny.
- Policie. - Vyšetřujete daňové podvody?
„Jste zatčeni za daňový únik.“
Nekladli odpor.
Byla to hračka, pouta a hotovo.
„Dodávka se zabavuje.“
Ti dva lidé seděli vzadu v autě.
Jeden se na nás podíval a říká:
„U policie je dneska dost Turků.“
Vysadili nás v lese. V tu chvíli jsem si říkal: „A je konec.“
V dodávce je zlato za půl druhého milionu eur.
To stojí za to někoho zabít.
DONALD PEVNÁ DONALD MOBIL
Podle policie k tak okázalým loupežím nedochází často.
Zlato a šperky za 1,8 milionu eur.
Metrák vyřazeného zlata od norimberského zlatníka
na cestě do tavírny v Pforzheimu.
Zboží nebylo pojištěno.
Už samotný příběh je naprosto šílený.
Jinak to nelze říct.
Pět lidí převlečených za policisty a daňové inspektory
přepadne transport zlata na dálnici.
Museli vystupovat jako daňoví vyšetřovatelé.
Velká razie na Brüser Bergu.
V kolínsko-bonnské oblasti byl zatčen čtyřiadvacetiletý muž.
Údajně jde o jednoho ze strůjců loupeže.
Další čtyři muži jsou však stále na svobodě, včetně rappera Xatara.
Gangsterský rapper skutečným gangsterem?
Byla to parta přátel, mladých mužů z Xatarova okruhu.
Jeho jméno už bylo na hip-hopové, gangsterské rapové scéně poměrně známé.
V Bonnu už ho lidé znali, ale ještě ne po celém Německu.
Rád se prezentuje jako zločinec, nekompromisní hvězda ghetta.
Xatar znamená „nebezpečí“, v kurdštině, arabštině a tak.
Internetová videa byla Xatarova nejdůležitější platforma.
Celé roky si budoval image brutálního gangstera.
Supersexy Alessandra Mendes před nedávnem stáhla žalobu
na německého rappera jménem Xatar,
který ji měl údajně uhodit do tváře
po nadměrném pití na párty v usedlosti Playboye.
Na večírku v USA zlomil jedné modelce nos
a musí platit kauci 50 000 dolarů.
Gangsterská hudba a gangsterský život se stále více propojovaly.
Lidé si možná mysleli, že dělá pochybné kšefty,
ale loupež za milion dolarů?
Xatarovi a jeho komplicům se podařil velkolepý útěk.
Nejdříve uprchli přes Abú Zabí do Moskvy.
V únoru 2010 byli dopadeni v Iráku.
Xatar má nyní možnost se postavit německým zákonům,
jelikož tento týden stanul před soudem ve Stuttgartu.
Dlouho jsem dělal soudního reportéra Stuttgartských novin
a tehdy jsem soud v kauze loupeže zlata bedlivě sledoval.
Občas měl člověk dojem,
že není u soudního procesu, ale u nějaké divadelní hry.
Přišlo mi, že to nemůže být pravda.
Za celou loupeží stál Xatar.
On to naplánoval a najal ostatní.
Dostal tip, takže věděl, kdy bude dodávka odjíždět
a kam jede.
A pak vyrazili.
Xatar měl velké finanční problémy,
a proto byl myšlence přepadení transportu zlata nakloněný.
Při vstupu do soudní síně na sebe pomrkávali.
Měli radost, že vidí ve veřejné galerii známé nebo příbuzné.
Buď zticha! Mluvím s ním, ne s tebou!
Právníci na sebe navzájem řvali, uráželi se a obviňovali.
Nejvíc mi utkvěl Malte Höch.
To je další člověk, který dodá takovému procesu šťávu.
V té době byl právník známý z televize.
Prokurátor má pravdu. Můj klient by měl být osvobozen.
Měl výrazný účes a také velmi zajímavé vystupování.
Hádal se agresivně s právníky, kteří zaujali jinou strategii.
U soudu se nehájili.
Myslím, že pro ně byl soud vítaným rozptýlením
od každodenního života ve vazbě.
Mluvit začali teprve v průběhu procesu.
A pak zazněla otázka, jak to bylo možné.
Máme tu zlatníka v Norimberku.
Máme loupež v Ludwigsburgu.
A pak je tu Bonn, o pár set kilometrů severněji.
A to teď musíme všechno nějak propojit.
V tom s vámi výjimečně souhlasím.
Je tu totiž ještě jedno jméno.
Xatar řekl, že dostal tip od Donalda Stellwaga.
Další příběh.
Tomu se nechce věřit.
OBĚŤ JUSTIČNÍHO OMYLU OPĚT NA LAVICI OBŽALOVANÝCH
NAPLÁNOVAL VELKOU LOUPEŽ ZLATA V LUDWIGSBURGU?
Dobře, takže teď tu máme právníka z televize.
Máme tu Xatara. A teď je tu i Donald Stellwag.
To zkrátka nevypadá věrohodně.
Je to jen hezká pohádka.
A Donald že to měl celé naplánovat? Tomu bych nikdy nevěřil.
To si neumím představit. Jak by to Donald asi udělal?
Otázkou je, kam se podělo to zlato?
Spousta lidí na galerii, spousta diváků včetně mě
čekala a doufala, že se Stellwag objeví u soudu.
Soudní proces probíhal,
a v pozadí byla jistá temná postava, na kterou všichni čekají.
Stellwag věděl, jak se to všechno seběhlo a jak to dopadlo.
Ale on nepřišel.
Nikdy jsem neutíkal. Můj právník samozřejmě věděl, kde jsem.
Měl jsem jen telefonní číslo. Rozhodně jsem nevěděl, kde je.
Ležím tady. Mohu se jen velmi těžko hýbat.
Nemůžu jít ani na záchod, protože mě neudrží nohy.
Na druhou stranu. Opačně.
Jinak bych nedělal rozhovor vleže.
Ano, to je ono.
Té konfrontace bych se nebál,
protože by se ukázalo, že jsem nemohl být pachatel.
Tip nám dal Donald Stellwag.
Všichni ve Stuttgartu vypověděli, že jsem byl šéf.
Myslíte, že byste mohl být šéfem kurdského gangu?
Všem musí být jasné, že kecají.
Ale byl jste nevinný?
Nevinný? V té loupeži zlata? Samozřejmě. Bezpochyby.
Protože nejsem takový blázen,
abych naplánoval tak šílenou akci za tolik peněz.
Jaký bych měl motiv?
Nemám s tím nic společného.
Umí se přizpůsobit každé situaci. To je na něm fascinující.
V roce 2001 jsem začal znovu budovat svůj život.
A věděl jsem, jak se prodat, věřte mi.
Díky bohu jsem ve vězení studoval marketing.
Naprosto osobitá oběť justičního omylu.
Svoboda, o které Stellwag mluví, má hodnotu 10 000 marek.
Za tuto částku prodal svůj příběh komerční televizi
a teď dává rozhovory pouze jí.
Kdybych vám řekl, kolik jsem médii vydělal, nevěřil byste mi.
Spoustu peněz.
- Donald Stellwag. - Donald Stellwag.
Donald Stellwag.
Vítejte, Donalde.
Myslíte, že můj příjem bylo těch 500 nebo 1 000 eur
za každé vystoupení?
Ne.
Mé příjmy pocházely z product placementu pro jeden pivovar.
Vítejte, Donalde Stellwagu.
PIVO WOLFSHÖHER
„Chcete reklamu v show Johannes B. Kernera v deset večer? Skvělý pořad.“
„Ano. A kolik jste ochotni zaplatit?“
„Pořádný balík.“
Měl jsem veliká trička s logem pivovaru.
Podruhé nebo potřetí se na mě Kerner pokusil vyzrát.
Říká mi: „Pane Stellwagu, vy máte zase tričko s tou reklamou, co?“
„To je v ZDF trochu choulostivé téma.“
„Dáme vám nové tričko bez nápisu.“
Tak říkám: „Co se dá dělat?“
Ale samozřejmě jsem s sebou měl kšiltovku s logem pivovaru.
Prý: „Vy jste ale pěkně mazaný.“
Ani to nepotřeboval.
Dostal odškodné od soudního znalce.
Takže to nebylo tak, že by neměl na živobytí.
Co jste s těmi penězi udělal?
Co jsem s nimi udělal? Investoval jsem do různých firem.
Tohle jsou nové modely. Ten černý vypadá skvěle.
Začalo to reklamními kamiony pro pivovary.
Já jsem vynikající obchodník.
Pak jsem se v Hesensku ve velkém stylu obul do hodinek. Pro sběratele.
Jednou jsem od něj dostal dvoje hodinky.
Pořád je mám.
Tady.
Hezký kousek.
Bohužel jsou rozbité a já si nemůžu dovolit opravu.
Stálo by to 300 až 400 eur.
Pak jsem se vrátil do Laufu
a otevřel si starožitnictví Zlatá oáza.
S hodinkami a starožitnostmi, v Laufu.
Účty přetékaly. V obchodě byla vždy spousta peněz.
SCHOPNÍ, RENOMOVANÍ, RYCHLÍ, DOPORUČUJEME
V Laufu jsme žili ve velkém luxusu.
V luxusu.
Moje jméno mělo zvuk.
Byl jsem obchodní ředitel, marketingový ředitel.
Obchodovali jsme se zlatem, s diamanty.
Věděl jsem, kde je šlo prodat.
Zisky byly dobré. A Frank měl konexe.
Do té doby jsem do zlata nedělal,
ale byl jsem v Ghaně a byl jsem důvěryhodný.
Tak jsme se poznali.
ZDROJ: FRANK VOGEL
Stellwag není hloupý. Slyšel o Ghaně.
Věděl, že Ghana tehdy byla druhým největším producentem zlata.
Nevím, jestli i teď.
Každý si myslí, že se zlato dá nakoupit levně.
Franka jsem poprvé potkal v Ghaně,
když mi nabízel diamanty.
Byl jste v Ghaně?
Frank tam byl. A já byl ve Zlaté oáze.
Koupil jsem pro něj nějaké zlato. Taky pár diamantů a tak.
A pak se zrodil nápad otevřít důl.
A to jsme taky udělali.
Na internetu jsou krásné fotky, jak otevíráme důl.
S bagrem a velkou parádou.
V Ghaně to chodí tak, že občas musíte někoho trochu podmáznout,
aby věci fungovaly.
Nešlo to dost rychle.
My jsme experti na surové diamanty.
„Nemůžeme tak dlouho čekat. Máme tady bagr.“
Řekl jsem mu: „Takhle se to leda sesype.“
Neposlouchal mě.
Můžu se na něj stoprocentně spolehnout.
Pak mi řekl: „Jsou to moje peníze. Dělej s nimi, co ti řeknu.“
A tak jsem to udělal. A tak se to všechno zaseklo.
Nakoupit zlato a roztavit ho, to jsou typické nápady Donalda Stellwaga.
Je to komunikativní člověk.
Neříkám, že je od rána do večera na telefonu, ale hodně mluví
a také zná spoustu lidí.
Pohyboval se v různých kruzích.
Během procesu loupeže zlata se ukázalo, že i obžalovaní,
pachatelé, byli se Stellwagem v pravidelném kontaktu.
DONALD PEVNÁ DONALD MOBIL
8. PROSINCE 2009 TÝDEN PŘED LOUPEŽÍ ZLATA
Nápadné je, že se týden před zločinem Xatar setkal se Stellwagem
ve městě, kde Stellwag žil.
A prokázalo se také, že si během tohoto setkání prohlíželi
online aktivity obchodníka se starým zlatem v Norimberku.
Dívali se na jeho web.
Hanauer je jedním z největších kupců zlata v Německu.
A Xatara a ty Kurdy, ano, ty samozřejmě znám.
Jsou to moji zákazníci. Koupili ode mě nějaké hodinky.
Řekl bych, že takové věci přitahuje.
Dělal spoustu obchodů se spoustou lidí.
A hlavně v oblasti zlata.
Takže mě nepřekvapuje, že zná někoho,
koho právě přepadli lidi, které taky zná.
Možná jsem před Xatarem zmínil, že od něj může koupit spoustu hodinek.
Proto... Lhal bych, kdybych tvrdil, že ne.
Ale neřekl jste mu, kdy pojede ten transport?
To jsem ani nevěděl! Jak bych to věděl?
To by věděl jen někdo, kdo by ho celé týdny sledoval.
Přišli za mnou a vyslýchali mě.
Už jsem tehdy věděl, kdo tu loupež zlata spáchal.
Ale s policií jsem nemluvil.
Proč o tom dnes mluvím? Byli odsouzeni a odseděli si trest.
Všichni obžalovaní věděli, že toho na ně máme příliš.
Že jim to neprojde. A dohodli se.
ODNĚTÍ SVOBODY
Maximálně osm let, když se přiznají.
V tomto bodě bylo jasné, že padne trest.
Soud skončil rozsudkem, jako každý soud.
Xatar šel do vězení.
Donald Stellwag nešel do vězení.
Vyšetřovatelům popřel jakoukoli spoluúčast.
Hledali cennosti.
A nic nenašli.
Takže se vás ptám: Copak jsem měl zapotřebí loupit zlato? To je směšné.
Loupež zlata může mít jediný důvod.
Aby se ti rappeři ukázali na své scéně jako velcí chlapi.
Být gangster rapper je velký terno.
Gangsterský rap.
Takže pro vaši pověst a kredibilitu
není loupež zlatá vůbec nic špatného.
Je to vlastně takový skutečný gangsterský příběh.
Hele, Rusi, já jsem pěkná svině.
Schopná všeho, kámo.
Má label jménem Goldmann Entertainment. Ve videích vystupuje celý ve zlatém.
Teď má navíc filmový trhák.
Jestli se chceš dostat na samý vrchol, neexistuje zkratka.
Nebo možná jo. Ale když po ní půjdeš, zaplatíš obrovskou cenu.
O jaké částce se bavíme?
- Kde je to zlato? - To nikdo neví.
Jmenuje se „Rýnské zlato“ a líčí jeho životní příběh.
Je chytrý a loupež zlata dokázal velice dobře prodat.
Je to nedílnou součástí jeho kariéry.
A nyní ve věku 34 let dokonce napsal autobiografii.
Je to příběh hrdinného zločince.
Tady je. Xatar, Všechno nebo nic.
Co o té knize můžu říct? Jsou v ní příběhy.
Jak tě napadlo napsat knihu?
Měl jsem v base spoustu času a psací stroj.
„Říkali jsme mu prostě ‚Velkej'.
Velkej byl legrační postava.
Když mluvil, vlastně nemluvil. Spíš supěl.
Měl rakovinu a už byl skoro slepý.
A i když byl jednou nohou v hrobě...
...byl to nefalšovaný gangster.“
GANGSTER
Moje cesta životem byla předem dána.
Neměl, jsem dětství jako normální člověk.
Většina lidí říkala, že je to lotr.
A jiní, že je skutečný mafián,
protože udělal pár věcí, které nebyly v pořádku.
Je to liška podšitá, víte?
Někde uvnitř jsem byl lotr.
V té ovci, co přišla z vesnice,
byl zlý vlk.
Udělali ze mě vlka.
Netušil jsem, jaké to je žít.
Nevěděl jsem, co to je láska.
Pod jménem „Donald“ ho znám
až z televizní reportáže o bankovním přepadené, které nespáchal.
Dřív jsem ho znal ve Fuchsstadtu jako Haralda.
Jeho babička mu říkala Harald a my taky.
BABIČKA DONALDA STELLWAGA
DONALD STELLWAG S BABIČKOU
Vyrostl v chudobě.
Nebyl na tom dobře.
Měl, co potřeboval k životu, ale nic víc.
V 60. letech byl Fuchsstadt v podstatě zemědělská vesnice.
Myslím, že neměl ani 500 obyvatel.
A ve vesnici se znal každý s každým.
Já se narodil jako nemanželské dítě,
a navíc jsem byl synem amerického vojáka, okupanta.
Byl jsem americkej bastard.
Prakticky jsem vyrostli s Američany.
Někteří je viděli jako osvoboditele, jiní jako okupanty.
A když se nějaká holka zapletla s někým z Američanů nebo tak,
byla to hodně zlá aféra.
Ukazovali si na ni jako na děvku.
MATKA DONALDA STELLWAGA
Jelikož moje matka a otec zemřeli velmi mladí,
vyrůstal jsem s prarodiči z matčiny strany.
Jinak jsem ve vesnici nikoho neměl.
Jako americké dítě jsem byl vyvrhel.
Měli jsme fotbalový klub, sdružení mládeže a hudební spolek.
Všechno, co bavorské vesnice mívají.
Tam jsem měl vstup zakázán.
Má fotku s fotbalovým týmem.
Je tam přímo uprostřed jako brankář.
Celkem se podílel na životě ve vesnici.
Harald je o rok mladší než já.
Na základní škole jsme spolu strávili tři roky ve stejné místnosti.
Byli jsme vášniví karbaníci. Setkávali jsme se pravidelně.
O víkendech tam byl každý den.
Když přišel do hospody, měl na sobě oblek s proužkem
a hrál si na muže z velkého světa.
„Nejsem ten hajzlík, jak jste si mysleli.“
Jen aby lidem ukázal, že i jako americkej bastard
to může někam dotáhnout.
Fuchsstadt pro něj byl moc malý.
Chtěl jsem vidět něco nového.
Tak jsem šel do světa.
Nebylo nic, co by ve Frankfurtu neměli.
Všechno se mi líbilo.
Ale Frankfurt nabízel i jiné možnosti, jak vydělat peníze.
Prostě to tam žilo.
Chtěl jsem si jen užívat života.
Byla to zábava.
Přišel jsem si na pěkný balík.
Nic než svoboda.
Říkám vám, že když je někdo v Německu bohatý a není blbec...
může jen ještě zbohatnout.
Jinak to nejde.
To by musel být totální idiot.
Nebo onemocnět.
Probudil jsem se a cítil jsem takový tlak.
Nevěděl jsem, co se děje.
Vyšel jsem ven na balkon.
A nic jsem neviděl.
„Slepý!“
Rentgen.
„Máš nádor na mozku, musíš okamžitě na operaci.“
Řekl mi, že už nikdy nebudu normálně žít.
To mi bylo nějakých 25 let.
Úplně mě opustilo libido.
Už jsem nikdy neměl šanci žít jako chlap.
Když se z vás najednou stane takováhle zrůda,
je vám ve finále všechno jedno.
A já rychle o všechno přišel, protože jsem propadl drogám.
A pořádně.
Opravdu. Jsem jsem tvrdě na heroinu.
Neměl jsem naději na dlouhý život.
A proto jsem si začal hrát s ohněm.
A ve Frankfurtu byli i zločinci.
Věděl jsem o všem.
Kde koupit LSD, kde koupit zbraně, všechno.
Jel jsem v různých věcech.
Nakupoval jsem drogy ve velkém a prodával je pouličním dealerům.
A trhl na tom balík.
Měli jsme taky nelegální herny.
Tam hráli hazardní hráči.
Brali si od nás půjčky za příšerné úroky.
Tehdy jsem dělal i různé podvody a kradl.
Měl jsem problémy se zákonem.
Neměl čistý rejstřík. Měl pár škraloupů.
KRÁDEŽ, DVA PODVODY, VYDÍRÁNÍ
PODVOD, OBCHOD S DROGAMI
12 TRESTNÝCH ČINŮ
ZPRONEVĚRA
Šílený. A pak se na mě usmálo štěstí.
V listopadu 1989 padla Zeď.
V prosinci už jsem byl na novém Východě.
Hranice se otevírají nádhernému světu západního konzumu.
Upřímně, východňáci se nechali pěkně podfouknout.
Moc pěkně.
I od vás?
Jistě.
„Tiskaři,“ tak u nás říkáme agresivním prodejcům časopisů,
kteří chodí k lidem domů a vydělávají na lidské důvěřivosti.
Já jsem Guloff.
Uvědomil jsem si, že v „tiskaření“ je obrovský byznys.
Jejich metody nejsou vždycky nejjemnější.
Mají nějaký srdceryvný příběh, aby vyvolali v lidech soucit.
A díky jejich soucitu sbírají podpisy
na dlouhodobé předplatné časopisů.
Možná to nebylo považováno za etické, ale u vydavatelů jsem byl muž číslo jedna.
Oficiálně jsem byl domovník.
Ale neoficiálně jsem šéfoval tiskařům.
Přehazovali jsme prachy lopatou.
Lopatou.
Kdyby mě nezavřeli, bože chraň!
Teď byste tu seděli s magnátem. Vážně. Tolik jsme vydělávali peněz.
Ale bohužel mě chytli.
V prosinci 1991 přepadl tento muž pobočku Sparkasse v Norimberku...
Člunkovitá rýha nepřechází do oblasti pojivové tkáně ušního laloku...
Rozhodně jsem to nevnímal jako případ usvědčování nevinného muže.
Proti němu hrálo několik faktorů.
Tiskař sám osobě už je někdo,
kdo má poměrně drsné vystupování, když to řeknu mírně.
A šéfem gangu tiskařů samozřejmě tím spíš musí být někdo,
kdo není nijak zvlášť citlivý,
protože jinak by své podnikání nezvládl.
In dubio pro reo neexistuje.
Stát už nemusí dokazovat, že jsi pachatel.
To ty musíš dokázat, že nejsi pachatel.
Titulek „bankovní loupež“ naznačuje,
že nešlo o nic jiného, což samozřejmě není pravda.
Bankovní loupež nebyla jediným zločinem, z něhož Stellwaga obvinili.
Došlo také k majetkovému přečinu.
OBVINĚNÍ ZE ZPRONEVĚRY
Bankovní loupež tvořila 90 procent procesu.
Byla tam drobnost...
Vypadalo, že si někde ulil nějaké peníze nebo co.
Nebo o ně přišel, někomu je nedal, víc nevím.
MAJITEL PENZIONU
230 000 NĚMECKÝCH MAREK
Není pravda, že by to druhé obvinění byl jen menší přestupek.
Pokud si dobře vzpomínám, vlastně šlo o to,
zda ten člověk přišel o celé své jmění.
Řekl bych, že to druhé obvinění jeho situaci znatelně zhoršilo,
protože byl zjevně ochotný páchat vážné přestupky pro peníze.
A to pro opravdu velké peníze.
Pamatuju si, že byl odsouzen již dříve.
Nebyl jsem svatý. Měl jsem škraloup.
Ale jako starý gauner s morálním kompasem
jsem věřil, že vás neodsoudí za něco, co jste neudělali.
Svědci Donaldova alibi byli částečně lidé z tiskařské branže,
kteří jeho časopisům dělali reklamu.
Na takové svědky soud vždy nahlíží s nedůvěrou,
protože jsou jednak na straně obžalovaného,
a jednak nejsou životopisy těchto lidí zrovna bezchybné.
Samozřejmě se trochu nabízelo,
že se tajně dohodli, což se občas stává.
Soud byl toho názoru, že přinejmenším tady tomu tak bylo.
Řečeno lidově, pár kámošů se dohodlo,
že udělá zločinci alibi.
Obžalovaný je vinen.
Samozřejmě je vždycky lepší vykreslit nevinného člověka a říct:
„Koukejte, soudní systém zase udělal chybu,“
než zároveň vyprávět, že už byl v minulosti shledán vinným.
Pak by si lidé na ulici řekli: „No, aspoň nezavřeli nevinného.“
Myslím, že ta legenda o odsouzení nevinného muže
s křišťálově čistým rejstříkem
se objevila hlavně proto, že je to do jisté míry jediný způsob,
jak můžete ten příběh prodat do médií.
V éteru často nedostanete tolik času.
Takže musíte pracovat s jistou dávkou černobílého myšlení.
Tady je oběť justičního omylu
a teď nám poví, jak se to asi seběhlo.
Někdy musíte malovat černobíle,
abyste sdělili obsah.
Chcete-li vyprávět příběh o tom, co se mu stalo,
opravdu nemá smysl do toho zatahovat jeho minulost coby šéfa tiskařského gangu.
Protože to navodí špatnou atmosféru.
Taky jsme si toho byli vědomi. Při natáčení jsme měli stejné dilema.
A řekli jsme, že tak to nefunguje.
Už proto, že to není zrovna dvakrát sympatický typ.
A už by ho nikdo neviděl jako oběť justičního omylu.
Kterou doopravdy je.
K tomu se přidalo to, že jsem si na některá fakta nepamatoval
a říkal jsem: „O čem to ten Donald zase mluví?
Možná se to nestalo úplně takhle.“
Začalo si to žít trochu vlastním životem.
Někdy mám pocit, že se v něm odehrává jistý vnitřní boj.
Něco jako dobro se zlem.
Mám dojem, že si občas vymýšlí věci a historky,
aby byl zase středem pozornosti.
To si myslím.
Ať vám řekne cokoli, je u něj vždycky těžké zjistit,
jestli je to pravda, nebo ne.
Proto už se o většinu věcí ani nezajímám.
Protože je takový odjakživa, co ho znám.
- Nemá to cenu. - Protože je lhář?
Normální člověk by řekl: „Ano, je to lhář.“
Kdo přehání, by řekl: „Podvod.“
Tiskařský boss.
Na samotce. Bez rádia a televize.
To je peklo.
Byl jsem trestaný a poslali mě do věznice ve Straubingenu,
na ošetřovnu.
A tam byl Donald Stellwag.
Nikdo se mnou nemluvil, nikdo!
Jste od všech izolovaní, od všech vězňů.
Protože jste se nepřiznal?
Ano. „Já to neudělal. Dělejte si se mnou, co chcete.“
Tak to udělali.
Nebyla to izolace v tomhle smyslu. Byl jenom na ošetřovně.
Protože, co si budeme povídat, byl opravdu nemocný.
Takže nebyl v izolaci, protože se nepřiznal k tomu zločinu?
Ne.
Samozřejmě je možné, že se ve vězení snaží zabránit tvoření nějakých partiček.
A Donald je člověk, který si umí lidi naklonit na svou stranu.
Když s někým trávíte 24 hodin denně v cele,
samozřejmě si začnete povídat
a ano, dobře jsme si rozuměli.
Sedli jsme si a stali se z nás skuteční přátelé.
Falk Simang měl neuvěřitelný příběh. Skoro tak neuvěřitelný jako já.
Dobrý večer.
Ve studiu je s námi Falk Simang.
Je to vyučený pokrývač a zedník z Drážďan.
Absolvoval vojenský výcvik v armádě NDR
a už rok je vojákem.
Ještě tento pátek bojoval v ulicích Mostaru.
Je to dlouhý příběh.
Zavřeli mě za, v uvozovkách, vraždu.
Za války v Jugoslávii.
PŘÍPAD ČÍSLO XY NEVYŘEŠEN
Není to jen boj mezi Srby, Chorvaty a muslimy.
Na všech frontách bojují i zahraniční žoldáci.
I Němci.
Některým z mých protivníků se to nelíbilo.
A tak se na mě všechny strany samozřejmě tak nějak... zasedly.
A proto jsem musel jít na nemocniční oddělení.
Falk Simang mi dal moji přezdívku.
Big Mäck byl vážně... No, myslím...
Pár lidem jistě pořád leží v hlavě.
Big Mäck byl ve Straubingenu legenda.
Nikoho jako on už tam mít nebudou.
V té věznici jsem vybudoval jisté struktury.
Falk Simang měl vojenský výcvik.
Věděl přesně, jak rekrutovat lidi,
co musí dělat a tak dále.
Bylo to grandiózní.
Vždycky se scházeli u dveří nemocničního oddělení.
To bylo jejich kontaktní místo.
Strkali si lístky pod dveřmi.
JUSTIČNÍ ODDĚLENÍ
Předávali bankovky a tak.
Co bylo potřeba.
Pak se museli postarat, aby je převezli na nemocniční oddělení
nebo zařídit, aby jim tam něco donesli.
Přes prádelnu nebo tak.
Víte?
To sedí. Tomu bez váhání věřím. Když to říkáte.
To je přesně to, čemu měla tahle „izolace“ zabránit.
Říkali, že musím být v izolaci,
protože nesmím být v kontaktu s vězni.
To znamená, že jste ve vězení nesměl šest let s nikým promluvit?
Ne, nemohl.
Mám vám vyprávět, že jsme ve vězení žili obklopení luxusem?
Co je komu do toho?
Bylo to skoro jako v Mafiánech.
Vězení si lidé většinou představují
jako ze starých filmů, zástupy chlapů za mřížemi.
Ale u mafiánů to chodilo jinak.
Nebylo to tak hrozné, jen mi chyběl Jimmy.
Byl v base v Atlantě.
Na nemocničním oddělení byla taková kuchyňka.
Tam jsem nám vždycky vařil.
Špagety, pak tam bylo maso, řízky.
Jo, nic nám nechybělo.
Žili jsme si jako prase v žitě. Jako prase se spoustou žita.
Big Mäck byl muž činu.
Dokázal zařídit všechno.
Věř mi.
Co jsme chtěli, pokud to bylo, tak jsme to měli.
Pokud DeVito brzy nezakročí, všechno se zastaví.
Jo, je to takový Krysař.
Dokáže si lidi získat, aby se pro něj přetrhli.
Musí, protože sám má problémy se hýbat.
Tak za něj musí dřít jiní.
Ženských je moře.
Ale opravdoví kámoši,
ti se hledají hodně těžko.
S Donaldem jsem měl štěstí.
Nevinný za mřížemi...
Sledoval jsem každý televizní pořad, kde vystoupil.
A bylo to úžasné.
Teď využívá nově nalezenou svobodu
k modlení v kapli poblíž svého domu v Norimberku.
Pořád jen samá nevina a tak.
A pak něco o loupeži zlata nebo co.
Kdyby to udělal, dobrý.
Měl by na to nárok.
Někdo je neprávem uvězněn na velmi dlouhou dobu.
Pokazila se spousta věcí.
To by taky mohla být motivace: „Byl jsem tak dlouho ve vězení,
teď aspoň můžu jít dělat něco opravdu nekalého.“
Mít v sobě trochu vzteku a myslet si:
„Jo, svět mi něco dluží,“
to si dokážu představit.
Nevím, co bych dělal,
být nevinný, a strávit devět let ve vězení.
Rozhodně nikomu nic nedlužil.
Co se mu stalo, je děsné.
Ale nemůžete to brát jako předplatné a říct si:
„Fajn, teď můžu jít páchat nepravosti.“
Ano, dluží mu, ale uvažovat takhle je špatné.
Je obětí justičního omylu. Tak to je, tečka.
Aspoň v tomhle případě.
„A i když byl jednou nohou v hrobě, by to nefalšovaný gangster.“
ZLATÁ OÁZA
„Býval šéfem tiskařského gangu.
Nutil mladé muže prodávat po domech časopisy.“
STAROŽITNOSTI A KLENOTY
„Velkej teď prodával šperky. Oficiálně.
Ale mně chtěl prodat něco jiného.
Informace.“
Jak bych to věděl?
To by věděl jen někdo, kdo by ho celé týdny sledoval.
Stellwag si vybudoval důvěru
jednoho ze zaměstnanců toho překupníka zlata v Norimberku
a zjevně se ho na společnost vyptával několik měsíců.
Ten muž prý v dobré víře odpovídal.
Takže Stellwag zjistil, že měli dodávku, která nebyla nijak zvlášť zajištěná,
a nakonec si řekl, že by do toho měl jít.
FAKTA
Soud dospěl k závěru, že se pan Stellwag na plánování zločinu podílel
a že dal pachatelům tip.
Už nemohl vyprávět, jak je jen obětí justičního omylu.
Nic nenasvědčovalo opaku.
A on sám to nikdy nepopřel. Konec konců ani nemusel.
Byl na něj vydán zatykač. Chtěli ho zavřít.
V tomto případu jsme neudělali nic, abychom dokázali jeho nevinu.
Nebylo to nutné, zásadní bylo,
že nemohl být souzen, nemohli ho odsoudit.
V případu zlata bylo jeho strategií pouze jeho zdraví.
Neder řekl: „Chci okamžitě požádat o ověření možnosti jeho zadržení,
ať víme, jestli může jít do vězení.“
Já vám ten příběh povím.
Byl jeden lékařský ředitel,
který dělal patologa u obvodního soudu v Norimberku.
Šéf patologie v Norimberku, velké zvíře.
Vešel dovnitř a otevřel spis.
Přísahám na všechno, co je mi milé,
že se podíval na mě, pak na spis,
pak zase na mě a říká: „To se mi snad zdá.“
„Ty jsi Donald Stellwag?“
„Ano.“
„To, co vám udělal náš soud a stát,
to nedokážeme nikdy odčinit.“
„Neschopen výkonu.“
NESCHOPEN VÝKONU TRESTU
Pak jsme spolu seděli a Neder mi říká: „Já jsem právník.“
„Studoval jsem práva.“
„V právnických kruzích tomu říkáme blanko šek.“
Nic takového v Německu neexistuje.
Neschopen jít do vězení? Leda mrtvý.
Já říkám: „Neschopen.“
Nesmí se to říkat. Soudní systém to nerad slyší.
Je to kvůli jeho skutečnému zdravotnímu stavu,
ale ve skutečnosti je to blanko šek.
Je to tak. O tom žádná.
On nedělá nic špatného, ale teoreticky by mohl...
co by chtěl.
Samozřejmě je pochopitelné, že lidé, kteří stanuli před soudem
a čeká je dlouhý trest,
se pokusí shodit část viny na člověka,
který stejně nemůže být stíhán, protože není schopen jít do vězení.
Možná je to strategie obhajoby.
„Co se týče dalšího pohybu zlata, zahráli jsme to tak...
abychom to mohli hodit na Velkýho.“
„Byl tak vážně nemocný, že se neměl čeho bát.
A tak nám Velkej zachránil zadek.“
Odhalil proces pravdu?
Částečně ano, jsem o tom přesvědčen. Ale samozřejmě ne celou.
Víme, že se zcela jistě nepřišlo na to, kde ukradené zboží je.
Kdo a do jaké míry na něm vydělal, to nevíme.
Všichni jsou tu úchylně pořádní.
Někdy to fakt nechápu. Je to trochu přehnané.
Na ulicích nikde nic neleží.
U našeho domu je široko daleko největší nepořádek
a lidi si na to stěžujou.
Jsou u okna a sledují, co se děje,
aby měli záminku nás nahlásit.
Normální život na německém venkově.
Vždycky si říkám, že o mně nic nevědí.
Jmenuji se Frank Vogel.
Je mi už skoro 53 let a starám se o pana Stellwaga.
Dobrota!
Děkuju.
Díky.
Díky, pane Vogele. Já...
Děkuji z celého srdce.
Ale bez soli se to nedá jíst.
Vím, že přede mnou chcete sůl schovávat.
Má to prostý důvod.
Já jsem taky tlustý.
Možná jednou budu ve stejné pozici
a budu moct jenom ležet v posteli.
Takže doufám, že pro mě někdo jednou udělá to samé.
Je to takhle jednoduché. Nic víc.
Takže žiju z toho, co se zrovna namane.
Starožitnosti...
Cokoliv se namane.
Hlavně nic nelegálního.
Čemu se smějete?
Všichni si myslí,
že když se bavím se Stellwagem, musím nutně dělat nelegální podniky.
Proto.
U soudu se nikdy neobjasnilo, kdo zlato má.
V úvahu přichází spousta lidí.
Zbylo mi ještě trochu zlata, musí pryč.
OBJEDNEJTE IHNED!
ODE DNEŠKA ZAČÍNÁ NOVÁ MEZINÁRODNÍ MĚNA! #BEZESRANDY
Teď máte možnost získat od Xatara skutečné zlato
s limitovanou Xatarovou mincí.
Xatarova mince je zlatá mince s jeho obličejem.
A spojitost s loupeží zlata je více než zjevná.
Volejte rychle.
Nevyvíjí žádné zvláštní úsilí, aby vyvraceli dohady,
že mají to zlato přece jen oni.
Odhalil někdo za celou tu dobu, co se nakonec s kořistí stalo?
Ne. Protože to nikdo z nás neví.
Je to zlato někde schované a vy víte kde?
To říkáte vy.
Kdybys měl zlato, kde bys ho zakopal?
No tak, zakopal bys ho. Já bych ho zakopala.
I po deseti letech se mě ptají: „Kámo, kde máš to zlato?“
Pane Stellwagu, kde je to zlato?
Rozhlédněte se kolem.
Jsem v domě přítele, který se o mě stará.
Žádné zlato tu nikdy nebylo, není a nikdy nebude.
Promiňte.
Ahoj. Teď nemám čas, je tu televizní štáb.
Jo, co Dom Pérignon, to víno?
Kolik? Tisíc lahví Dom Pérignonu?
Ty jsi blázen. A kam to mám přijít?
Musím se zeptat dodavatelů, kam to přijde.
Dobře, tak jo.
Promluvíme si později, jo?
Čau.
Překlad titulků: Anna Perglerová