Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Hei. - Hallo? Big Mäck?
Ja! Det er ikke til å tro.
- Hei, Falko! - Hei, Big Mäck.
- Kompis... - Jeg er så glad.
Du skulle bare visst hvor glad jeg er.
- Jeg... - Hvorfor sa folk at du var død?
Hvem sa at jeg var død?
Folk i fengselet.
Hva?
Vet du hvor mange brev jeg sendte?
- Telegram og alt mulig! - Jeg fikk ingenting.
Først begynte jeg å lete på Facebook, jeg lette overalt etter deg.
- Ingenting. Null. Jeg fant ingenting. - Ja.
Jeg ville aldri ha gitt deg opp.
De lager en 90 minutter lang dokumentar på Netflix nå.
Så flott.
- Ja, jeg har alltid vært en fighter. - Hvordan har du det egentlig, Big Mäck?
Jeg skal fortelle deg en hypotetisk historie.
Hypotetisk. Har ingenting med meg å gjøre.
Iblant er livet sprøere enn en Hollywood-film.
Jeg var på god vei mot en fantastisk karriere.
Det fascinerende med Donald er hvordan han trollbinder folk.
Helt lovlig.
To ran med nesten 20 års mellomrom,
hvor Donald Stellwag skal ha deltatt.
Han var alltid en luring.
Om noe sånt skjer én gang, er det merkelig nok.
Hundre prosent løgn.
Skjer det to ganger, er det ekstremt merkelig.
Rent hypotetisk.
BIG MÄCK GANGSTERE OG GULL
Synes du ikke det er rart
at to så store hendelser inntreffer mens du lever?
Absolutt ikke.
Ikke i det hele tatt.
SPARKASSE FINANSGRUPPE
RAN 1
NÜRNBERG 19. DESEMBER 1991
Sytti, åtti, nitti...
Det var ettermiddag, rett før 15.30.
- Nå blir barnebarnet ditt glad. - Håper det.
Hils til kjæresten din.
Han kom inn. Han var høy. Og feit.
Han hadde på seg hatt, frakk, skjerf og briller.
Og plutselig trakk han fram våpenet og sa: "Gi meg pengene, fort."
- Fort. - Kom igjen.
Han truet kundene og kollegaene mine.
Sånn, ja.
Så jeg åpnet kassen.
Sveitsiske franc, italiensk valuta. Jeg ga ham alt.
Kom igjen.
Det var 54 000 tyske mark totalt.
Fort, gi meg det.
Telefonen.
Jeg ventet på ham. Han sa han skulle komme tilbake straks.
Jeg ante ikke hva som foregikk inne i banken.
Han satte seg inn og ba meg kjøre.
- Så det gjorde jeg. - Kjør!
Jeg ville ta til høyre i enden av gata. Du kunne bare ta til høyre, men...
- Til venstre, sa jeg! - Han hadde en pistol.
Tjue centimeter fra hodet mitt. Og så sa han...
Til venstre, ellers skyter jeg!
Så jeg kjørte ned den enveiskjørte gata, feil vei.
- Fortere! - Jeg kjørte på, over et rødt lys.
Blås i det, bare kjør, for pokker!
Til slutt gikk han ut av bilen og forsvant.
Selvfølgelig husker jeg hvordan han så ut. Veldig høy, minst 1,80 m.
Rundt 35 år gammel og veldig tettbygd.
Jeg traff herr Stellwag for nesten 30 år siden
da han kom til advokatkontoret der jeg jobbet.
Jeg husker det godt. Han hadde 500 tyske mark.
Han presset dem inn i hånden min og sa
at politiet lette etter ham og at han måtte rydde opp i noe.
SAKSNUMMER XY ULØST
På slutten av dagens program vil vi igjen vise dere bildene
som ble tatt av automatkameraer under bankranet.
I desember 1991
ranet denne mannen en Sparkasse-filial i Nürnberg sentrum.
KRIMINALPOLITIET NÜRNBERG
Det var slik historien begynte.
Mannen beskrives som 35-40 år gammel,
veldig høy, minst 1,95, og påfallende overvektig.
Mannen ranet en bank...
En politimann gjenkjente ham på TV-programmet og sa:
"Det er Stellwag, jeg kjenner ham."
Er jeg etterlyst for bankran? Det var definitivt ikke meg.
Det spilte ingen rolle om det var bankran eller drap.
Jeg var ikke redd, for jeg visste at jeg ikke hadde gjort noe.
Det virket enkelt og greit.
Dra til politistasjonen og klar opp i misforståelsen.
"Jeg har ikke gjort noe galt."
Det er det mange klienter sier i retten eller hos politiet.
Men det er umulig, jeg er uskyldig.
Han virket helt rolig.
Vi måtte finne ut hva slags person det var.
Så vi snakket med ham, og da fortalte han meg
at han ikke hadde noe med det å gjøre, han var syk.
Vi gikk inn på et rom.
Vi fikk se noen ting, deler av saksmappen og dette bildet.
Jeg kjente ham igjen uten å se nærmere på det.
Jeg tenkte bare: "Dette lover ikke bra."
Bildet var av dårlig kvalitet, men det ligner på ham.
Bare kroppsstørrelsen.
Så ble vi konfrontert med tiltalen.
Jeg husker ennå at politibetjenten sa
at det handlet om et bankran med gisler i Nürnberg.
Jeg sa: "Hva kan jeg si?"
Jeg var ikke engang i Nürnberg på det tidspunktet.
Bankran er kriminell utpressing med minstestraff på fem år.
Du slipper ikke unna.
Samme hvor godt integrert og hvor mange jobber,
koner og barn du har, så havner du i buret.
Bare for å avklare om det var deg eller ikke.
Samme hva du sier.
Donald insisterte på at det ikke var ham, og at han hadde alibi.
Men han måtte tenke så det knaket for å huske hvor han hadde vært.
Og politibetjenten, etterforskeren,
trodde også på Donald. Det var mitt inntrykk.
Så han sa: "La oss gjøre en oppstilling. Går du med på det?"
"Ja, selvfølgelig", sa jeg.
Se det for deg.
Jeg gikk inn i et tomt rom med en stor glassrute,
og der sto jeg.
Men de hadde ingen andre store, feite fyrer,
så det var bare meg som sto der helt alene.
Det kom inn seks-sju personer som var kunder i banken.
Vet du hva de sa?
"Han er høy, feit. Det var ham."
Over 16 stykker utpekte meg som den skyldige.
Det sjokkerte meg.
Jeg tenkte: "Dette er en elendig skrekkfilm."
Så kom etterforskeren på å foreta en ekspertutredning.
Det kalles en antropologisk rapport
og skal avgjøre om personen på bildet er identisk
med den påståtte gjerningsmannen.
Dette blir vanligvis brukt når folk kjører på rødt lys
eller råkjører og etterpå sier at det ikke var dem.
Så de tok bilde av ham.
Og etterpå sammenligner eksperten disse fotografiene med bildet.
Jeg skal se hva vi finner ut av.
DR. CORNELLIUS S. EKSPERTVITNE I DONALD STELLWAG-SAKEN
Denne eksperten er ofte kontroversiell. Det er mange som ikke synes noe om ham.
Den ansvarlige eksperten er unnvikende i dag.
Eksperten ville ikke kommentere, men kollegaen hans gikk med på å snakke.
Hvis man ser på antropologisk litteratur,
er det rundt 250-280 egenskaper som kan defineres på hodet alene.
Så hver gang en person skal beskrives
i juridisk forstand, så kobles vi inn.
Rettseksperten må presentere funnene sine på en enkel og tydelig måte
og til slutt gi et sannsynlighetsanslag om hvor sikre konklusjonene er.
Og eksperten gjorde en god jobb med å lage parallelle bilder.
Det var en hel serie med veldig gode bilder av bankraneren,
så vi hadde mange bilder som var enkle å sammenligne.
Vi var fryktelig spente.
For oss var eksperten nøkkelen til frihet.
Men eksperten sa: "Kan ikke utelukkes som gjerningsmann."
Jeg kaller det "ørerapporten", for øret var nok avgjørende faktor
fordi du så det så godt på bildet.
Det var tydelig at Donald ikke ville bli løslatt fra varetekt med det første.
Hver uke, hver dag var et helvete.
Jeg var i rettssystemets nåde.
Og det krevde mye å håndtere dette mentalt.
Jeg satt i fengsel i nesten to år i påvente av rettssaken.
Jeg hadde det ikke bra da.
Det er lenge, veldig lenge.
Det ville vært utenkelig i dag, ulovlig.
Og ingenting skjedde i mellomtiden. Det kom ikke fram nye ting.
Så kom rettssaken.
TINGHUS
25. JANUAR 1994 RETTSSAKEN STARTER
Det var fem dommere,
tre profesjonelle dommere og to lekdommere.
To uker før fikk jeg beskjed om når rettssaken skulle starte.
Og ørerapporten var selvsagt perfekt for pressen.
Selv erfarne kollegaer hadde aldri hørt om dette,
og vi lurte på om det i det hele tatt var mulig
å dømme en gjerningsmann med en slik ekspertrapport.
Det var ingenting som pekte mot Donald i denne...
...i nærheten av banken. Ingenting.
Ingen bevis eller spor. Ingenting.
Tvert imot så pekte bevisene mot hans uskyld.
På bildet hadde ikke gjerningsmannen hansker.
Så hvorfor var det ingen fingeravtrykk?
De fant fingeravtrykk, men de matchet ikke Donald sine.
Når du ser noe slikt, sier du: "Det kan ikke stemme."
Han tok på alt i bilen, ingen var der etter ham.
Så det øverste laget med fingeravtrykk måtte tilhøre Stellwag.
Ingenting. Ikke ett.
Etterforskeren sa: "Vi har tolv fingeravtrykk.
Åtte av dem kan brukes til daktyloskopi.
Det kunne ikke ha vært deg." Og hva med vitnene?
Jeg husker to av vitnene fra rettssaken.
Den ene var drosjesjåføren som hadde kjørt ham til åstedet og så vekk.
Hun var ganske sikker på at han var gjerningsmannen.
Hun forklarte seg om nikotinfingrene hans
og den froskeaktige munnen, slik hun beskrev den.
Jeg er temmelig sikker. Han satt rett ved siden av meg.
Jeg så på ham lenge nok.
Kassereren som sto i luken og ble truet, sa det samme.
Det var ham. Jeg er 95 % sikker.
Nei, 99 %.
99 % SANNSYNLIGHET
Han var høy. Og feit.
Tiltalte skilte seg selvsagt ut,
på grunn av overvekten og høyden.
Den andre faktoren, som ikke hadde med utseendet å gjøre,
var standhaftigheten når han nektet for forbrytelsen.
Det skilte ham vesentlig fra mange andre tiltalte.
Det er det som gjør det så grotesk.
Du blir gal. Du forstår ikke. Dommeren trodde ikke på noe av det jeg sa.
Og da sa jeg til advokaten min:
"De kan da ikke bare..."
Han svarer: "Vent og se."
På den tiden jobbet Donald innen reklame i det tidligere DDR.
Du kan tjene mye på å selge aviser og så videre.
Og de var ute hver dag.
Man kunne spore bevegelsene deres steg for steg. Det var veldig nyttig.
På ranstidspunktet var jeg 250 kilometer unna.
I Leuna på et stort hotell med alle gutta mine.
De kunne vitne på at det ikke kunne ha vært meg.
Leuna, B91, hotell. Jeg er helt sikker.
Vi hadde vitner, et alibi med bevis. Forklaringen hans var bunnsolid.
...satt sammen med sjefen...
Hotelldirektøren var der,
han hadde til og med reservasjonen med seg på et ark.
KVITTERING NR. 94027
Han ble også spurt om han kunne ha tatt feil,
om det kunne ha vært dagen før eller etter.
Så du kunne allerede ane at de hadde sine mistanker.
Det var vitneforklaringer
som bekreftet at han var hundrevis av kilometer unna
i en helt annen by.
Det måtte avklares først.
Men retten trodde ikke på disse forklaringene.
Statsadvokaten brukte alle ledende avhørsteknikker
for å velte alibiet. Og plutselig hadde han ikke et lenger.
Jeg må bare si at jeg tar hatten av meg for Donald.
Han var alltid klar til å kjempe. "Vi skal bevise at jeg er uskyldig."
Den avgjørende personen i denne kampen var eksperten.
Så la han frem vurderingen sin.
...crus helixen i venstre øre, for eksempel,
går i en rund bue og smelter sammen uten å bryte inn i spiralen...
Han sa også ting som at
det ikke finnes to like ører. De er som fingeravtrykk.
Når han identifiserer et øre og sier at det er samme øre som vedkommende,
så er det 100 % sikkert. Det finnes ikke to makne.
Konturen av gjerningsmannens ytre øre sammenlignet med tiltaltes...
Jo mer de spurte ham ut, og jo mer vi prøvde å slå hull i forklaringen hans
for å så tvil om det han sa, desto mer bestemt ble han.
...viser et fremspring... jevnt...
...bindevevet... øreflippen...
...som ingen har...
...konturen av det ytre øret er identisk med den mistenkte sitt.
HELT IDENTISK
Under press fra stadig flere spørsmål,
og stadig mer vantro spørsmål,
beveget han seg mer og mer i retning av: "Ja, helt sikker."
Til slutt mistet Donald besinnelsen
og beskyldte ham for å feilaktig anklage ham.
Jeg sa: "Hva snakker du om? Hva er alt dette hokuspokuset?
Hva er dette pisset du legger fram?
Det kan ikke ha vært meg, jeg har ørten alibi-vitner."
Og da begynte eksperten å henvende seg direkte til tiltalte,
noe som er svært uvanlig.
"Mr. Stellwag, bare tilstå. Du er gjerningsmannen."
Da falt mine siste grå hår ut. Hvordan kan man si noe sånt?
Det var utsagnet de baserte domfellelsen på.
I folkets navn er dommen følgende...
HOVEDRETTSSAK 16. FEBRUAR 1994
Jeg kan fortsatt høre ordene.
Vi finner tiltalte skyldig.
"Skyldig."
Ni år.
Ni år er ikke småtterier. Det er lang tid.
Det er galskap.
Det føltes som om verden gikk under.
Hvordan kunne de ignorere så mange frikjennende bevis?
Det forstår jeg ikke.
Det var ikke meg!
GRUNNET OVERVEKT OG VENSTRE ØRE
"SKYLDIG"
Og husk at jeg satt på isolat. Det er annerledes enn et vanlig fengsel.
Jeg var ikke i tvil.
Jeg har ikke gjort det, så jeg kan ikke innrømme skyld.
Om jeg ikke tilstår, kan jeg ikke rehabiliteres.
Om du ikke er villig til å jobbe for å integreres i samfunnet igjen,
får du ingen privilegier.
Videreutdanning, avlyst.
Fagopplæring, avlyst.
Tjuetre timer på cella, én time i luftegården.
Når du sitter på isolat,
får du ikke ha radio eller TV. Det er et helvete.
Ingen snakket til meg. Ingen!
For meg føltes det som tortur.
SJU ÅR SENERE
14. FEBRUAR 2001 LØSLATELSESDAGEN
Jeg slapp ikke en eneste dag.
Jeg måtte sone straffen til siste dag.
Nå er du ferdig. Du har sonet ni år.
Jeg ønsket meg bare fred og ro.
Så kom slaget.
Jeg får et brev fra statsadvokatens kontor i Nürnberg,
der de ber meg kontakte advokaten min.
Det handler om et bankran med gisler.
Igjen.
Jeg tenkte: "Flott. Nå er du ferdig."
Det var som i en amerikansk thriller.
Jeg kontaktet advokaten min og sa:
"Jeg skulle kontakte deg angående et bankran."
Han sier: "Ja".
Jeg sa: "Hvilket bankran? Se på meg. Jeg kan knapt stå på beina."
Han sier: "Ja, jeg må fortelle deg noe." "Hva da?"
En politimann ringte meg
og fortalte at det var en ny utvikling i saken.
Kriminalpolitiet i Nürnberg ser gjennom gamle beviser.
ETTERFORSKNING, UKJENT
Et fingeravtrykk på en drosje.
LANGEFINGER
En ny vitneforklaring fikk etterforskerne på rett spor.
En mann med samme kroppsbygning som Donald Stellwag
hadde utført en rekke bankran etter samme mønster,
som det å komme og flykte med drosje.
En sammenligning med fingeravtrykk fra åstedet
førte politiet til en 38 år gammel mann som alt satt i fengsel.
De kan med sikkerhet tilskrives ham.
IDENTITET ETABLERT
Jeg gikk rett i bakken. I...
Som om noen hadde slått meg i hodet med en hammer. Sånn føltes det.
BEVIS PÅ JUSTISMORD?
RETTFERDIGHET PÅ ANDRE FORSØK
43-ÅRING I FENGSEL FOR ET RAN HAN KANSKJE IKKE HAR BEGÅTT
Donald Stellwag måtte sone for et bankran i Nürnberg han ikke begikk.
Nå kjemper Donald Stellwag for å få prøvet saken på ny.
Men da må den virkelige gjerningsmannen dømmes først.
Gjerningsmannen ble avslørt av egen kjepphøyhet.
Han hadde skrytt av til en medsammensvoren
at han hadde ranet en Sparkasse-filial i Nürnberg Südstadt i 1991.
Han hadde sluppet unna og ville nok aldri blitt tatt
om ikke den medsammensvorne hadde tystet på ham.
Tiltalte, som var godt skjermet i retten, kom med en full tilståelse i dag
og beklaget til sin uskyldige dobbeltgjenger.
I FOLKETS NAVN! DOMMEN
Frank blir dømt til elleve og et halvt års fengsel
for dette og andre ran.
FEIL BEKREFTET
Jeg visste at jeg ikke hadde gjort noe straffbart eller galt.
Jeg er uskyldig.
Uskyldig i fengsel.
- Donald Stellwag... - Donald Stellwag...
Et ufattelig tilfelle av justismord...
- Justismord... - Donald Stellwag...
...offer for justismord...
Jeg vil ikke kalle det "juridisk frelse",
men under hele rettssaken jaget man en fantomlignende person,
og så dukker plutselig dette fantomet opp.
Det føles godt å sitte der og innse
at kampen vi kjempet den gangen ikke var forgjeves,
og at den var berettiget.
Når du ser det, sier du til deg selv: "Vi hadde rett allikevel."
Donald var roen selv.
Han kom seg temmelig greit gjennom det.
På utsiden. Jeg ser ikke hva som foregår inni ham.
Det må jeg innrømme.
Jeg har ikke klart å se veldig dypt inn i ham ennå.
Han tillater det ikke.
Jeg tror aldri jeg blir fri. Til det satt jeg altfor lenge i fengsel.
Jeg tror det vil ta meg veldig lang tid.
Det er mye som må bearbeides før jeg kan fortrenge det.
Og jeg vil ikke fortrenge, jeg vil jobbe meg gjennom det.
Historien var selvsagt sjokkerende.
Jeg hørte om det og tenkte: "Så sprøtt. Hva er dette?"
Da vi møtte ham, var det tydelig at han fortsatt var deprimert.
Men jeg fikk følelsen av at vi fikk tilliten hans,
for vi prøvde virkelig å forstå ham.
Vi godtok ham selvsagt akkurat som han var.
Fra det øyeblikket prøvde han å komme seg tilbake til et normalt liv.
Han hadde ikke vært løslatt lenge.
Han blir offisielt frikjent etter ni år. Rehabilitert.
Dette skjer i retten, så alt er offisielt.
Og først da kan du få oppreisning fra myndighetene.
DOMMEN ER OPPHEVET
OG TILTALTE ER FRIKJENT.
HAN ER BEVIST USKYLDIG.
Han skulle få penger for hver dag han hadde sittet uskyldig i fengsel.
Men han sa at beløpet han fikk var en spøk.
Det var åpenbart ikke nok til å starte et nytt liv.
Da jeg ble frikjent den 6. desember, trodde jeg
at staten ville hjelpe meg tilbake til et normalt liv.
Men det gjorde den ikke.
Staten sa bare: "Han får 20 tyske mark per dag."
Kost og losji blir trukket fra, og beregningen er basert på antall dager.
Ganske enkelt. Resultatet er et visst beløp som blir utbetalt.
24 046,00 EURO
Han var sjokkert. Han trodde han ville bli kompensert
nok til å leve et komfortabelt liv, men nei.
Det var ikke mye penger for ni år. Jeg var veldig skuffet.
STRAUBING FENGSEL
Etter å ha forlatt fengselet, fikk han først en midlertidig bolig.
Det var et slags delt bosted for tidligere innsatte.
Og han leste mye, i fengselet også, for det var viktig for ham.
Bøker om ledelse, sakprosa om forretningsdrift...
Kanskje han forberedte sin framtidige karriere etter fengselet.
Jeg hadde en stor oppgave i fengselet, nemlig å bekjempe sykdommen min.
Ikke glem at jeg har to hjernesvulster.
Jeg ble ekstremt overvektig
grunnet sterke kortisonbehandlinger og andre ting.
Jeg trodde ikke at jeg ville overleve fengselet.
Svulsten i hodet mitt dreper meg.
Jeg er en høyrisikopasient.
Legene sier at det er et mirakel at jeg lever.
Men mentalt sett er jeg i fin form.
Tro meg, mentalt sett er jeg i god form.
Jeg ville bevise for alle at det ikke var meg.
UKENS FOLK
Hallo, alle sammen. God kveld.
Han tilbrakte åtte år,
jeg gjentar, åtte år i fengsel som en uskyldig mann.
Det høres bare for utrolig ut. Man tror at slikt ikke kan skje.
Et mareritt.
Hvor blindt er rettssystemet?
Denne tragedien skjedde i Forbundsrepublikken Tyskland,
en konstitusjonell stat.
Grovt justismord?
Donald Stellwag var en uskyldig mann i fengsel.
For Stellwag var det den harde virkeligheten.
Livet hans og han selv endret seg i fengselet.
Velkommen, Donald Stellwag.
- Saken til Donald Stellwag. - Donald Stellwag.
Herr Stellwag.
RTL, Bayerischer Rundfunk, SAT 1, Johannes B. Kerner.
Jeg var også gjest hos Fliege.
Vi anerkjenner at du er uskyldig
og ønsker deg velkommen tilbake i samfunnet.
Donald Stellwag, velkommen.
Alt er likt. Til slutt blir det rutine. Jeg sa: "Hvorfor inviterte du meg på ny?"
"Det er vel åpenbart. Jeg skal være ærlig. Du skaffer gode seertall."
Hvis du...
Jeg var hos Maischberger.
Hvis han ikke gjorde det...
Jeg var med én gang for å holde øye med ham, så han ikke skulle si noe dumt.
- Ba de om unnskyldning? - Nei, aldri.
Det stemmer ikke helt.
Dommeren i Ansbach, som ledet rettssaken, ba om unnskyldning.
Og statsadvokaten. Men hun deltok ikke i rettssaken.
Hvis du er uskyldig, må du betale for soningen.
Unnskyld?
Når han forteller, maler han et bilde.
Han maler med mange farger og liker å pynte litt ekstra her og der.
Slik blir historien finere, mer avrundet og fargerik, og selger bedre.
Han er en selger.
Og 14 dager etter løslatelsen, jeg ble løslatt i 2001,
så ranet den ekte gjerningsmannen en bank igjen, en Postbank i Nürnberg.
Ren uflaks. Teknologien er mer avansert nå.
Det falt et stålgitter ned fra taket, og han ble fanget.
Han hadde uflaks.
Det visste jeg ikke. Stilig.
Noen ganger er det de samme historiene, men med annen oppbygning.
Og de kunne blitt fortalt av to ulike personer.
Jeg sier ikke at han vet hva som funker.
Han er bare så uheldig at han har en spennende historie å fortelle.
Og når han forteller den sånn, er det sånn den er.
En journalist skrev en gang i en avis:
"Han hyller svakheten i det bayerske rettssystemet."
Jeg har aldri overdrevet en historie i et TV-program.
Jeg sier alltid sannheten.
FEM ÅR I FENGSEL SOM USKYLDIG
USKYLDIG I FENGSEL EKSTREME TILFELLER
"SMERTEFULL JUSHISTORIE"
JUSTISMORDOFFER KJEMPER VIDERE
Med frifinnelsen er du nå en fri mann,
altså er saken avsluttet for deg. Eller er det mer?
Ja, jeg har fortsatt gående en sivil sak mot ekspertvitnet.
Jeg har trodd at jeg var fri, men jeg er ikke fri. Jeg er ennå fanget.
Jeg blir ofte spurt: "Kan dr. Cornelius klandres?"
Jeg føler meg ikke psykologisk fri. Jeg føler meg ikke mentalt fri.
Han ødela sjelen min fullstendig.
Ryktet hans var viktig for ham,
og hele rehabiliteringen var også viktig for ham.
Og kampen hans var alltid rettet mot dette ekspertvitnet.
Det som skjedde med ham var... Det er umulig å forestille seg.
Det at noen kan komme, altså en klovn, en kvakksalver,
og si: "Jeg identifiserte deg på øret ditt"
Vi kan le av det nå, men sett deg selv i Donalds sted.
Du ville gråte og ikke forstå noe som helst.
Min kamp var alltid knyttet til ekspertvitnet,
for hvis han hadde tatt feil i saken min, ville han nok også ha tatt feil i andre.
Det ville sitte uskyldige i fengsel som kanskje ikke hadde min mentale styrke.
Det var den fjerde eller femte unøyaktige ekspertrapporten fra ham.
Donald Stellwag håper at mannen som sørget for å domfelle ham
med en unøyaktig ekspertrapport, blir tvunget til å betale.
Han saksøkte ekspertvitnet og skapte slik en slags presedens.
Før saken min hadde ingen dommer eller ekspertvitne blitt dømt.
Kan du forestille deg det, i vårt rettssystem?
Aldri! Og dommen ble et landemerke.
Regionsretten i Frankfurt er enig med ham
og dømmer ekspertvitnet til å betale oppreisning.
Cornelius S. må betale 150 000 euro i oppreisning
for lidelsene påført Donald Stellwag.
Jeg trodde ikke det var mulig.
Og dette handler ikke om pengene. Pengene er irrelevante.
Det er den første saken i Tyskland
der et sakkyndig vitne holdes ansvarlig for en unøyaktig rettsrapport.
Jøss, det var dypt tilfredsstillende.
Du kan tro jeg jublet!
Etter det laget Antropologiforeningen, med professor Rösing, så vidt jeg vet,
retningslinjer for hvordan jobben skal gjøres.
Donald Stellwag-skandalen sørget for
at det endelig ble etablert en standard.
Jeg har ikke sett ham siden, men han jobber visst fortsatt.
Og lager ekspertrapporter.
Overraskende nok også i domstoler der han alt har avgitt falske rapporter.
Talkshowene gikk fra slutten av 2001 til 2008.
Det var ikke det jeg ville gjøre.
Jeg ville ikke fortelle historien min på slike programmer.
- Det var herr Stellwags første liv. - Akkurat.
La oss se på herr Stellwags andre liv.
Jeg tenkte:
"Du er mobil, du har tysk pass. De kan kysse deg i ræva."
Alt var mulig.
Sannsynligheten for at to slike saker hender deg
i løpet av livet ditt, er ganske lav.
Og denne historien er nesten bedre
enn den opprinnelige historien om bankranet.
Det overrasket meg ikke at han var i trøbbel igjen.
Det finnes folk som aldri opplever noen ting.
Men Donald snubler oppi det to ganger. Det er fascinerende.
Jeg ønsket meg et bedre og annerledes liv.
Særlig.
RAN 2
15. DESEMBER 2009 A81 NÆR LUDWIGSBURG
Til alle bilfører, det er forsinkelser ved Weinsberg-krysset.
Kjør forsiktig.
Det var om morgenen, rett før klokken ti.
Vi var to stykker som kjørte på A81 nær Ludwigsburg
da det plutselig dukket opp en svart BMW med blinkende lys.
Bak var det et skilt med "Følg etter".
Hva skal du gjøre? Du tror det er politiet. Selvsagt følger du dem.
Jeg tenkte bare: "Jeg kjørte vel ganske fort."
Vi stanset under en bro.
Det var tre politimenn i bilen.
To steg ut.
Fra vår side skjedde det slik.
"Vognkort og legitimasjon, takk."
Vognkort, takk.
Og legitimasjon.
Det skjedde noe sprøtt. I papirene sto det at en av dem hadde vært politimann selv.
Jeg tenkte: “Faen. Hva om han merker noe?”
Men vi fortsatte. "Kom ut."
Da la jeg merke til noe ved BMW-en. En strekkode på nummerskiltet.
Det var bare en vanlig leiebil.
- Politiet. - Er dere skatteetterforskere?
"Du er arrestert for skatteunndragelse."
De gjorde ingen motstand.
Det var veldig enkelt. Håndjern på, og det var det.
"Vi konfiskerer varebilen."
De to fyrene satt bak i bilen vår. En av dem så på oss og sa...
"Mange tyrkere i politiet."
De forlot oss i skogen. Jeg tenkte: "Nå er det over."
Det var gull verdt over 1,5 millioner euro i bilen.
Nok til å drepe noen for.
DONALD HJEM DONALD MOBIL
Så spektakulære ran skjer ikke ofte, ifølge politiet.
Gull og smykker verdt 1,8 millioner euro.
Hundre kilo skrapgull fra en gullsmed i Nürnberg
på vei til smelting i Pforzheim. Varene var ikke forsikret.
Historien i seg selv er helt vanvittig.
Det er ikke annet å si.
Fem personer forkledd som politi og skatteinspektører
overfaller en gulltransport på motorveien.
De må ha oppført seg som skatteinspektører.
Et stort ran i Brüser Berg.
En 24 år gammel mann ble arrestert i Köln-Bonn-området.
Han skal være en av mesterhjernene bak ranet.
Men fire andre menn er fortsatt på frifot, blant andre rapperen Xatar.
Er gangster-rapperen en ekte gangster?
Det var en gruppe venner, unge menn i Xatars omgangskrets.
Navnet var allerede godt kjent i hip-hop- og gangster-rap-miljøet.
Han var et kjent navn i Bonn, men ikke resten av Tyskland.
Han liker å posere som en kriminell, nådeløs ghettostjerne.
Xatar betyr bokstavelig talt "fare" på kurdisk, arabisk og så videre.
Internettvideoer var nok Xatars viktigste plattform.
Han brukte årevis på å bygge et image som brutal gangster.
Sexy babe Alessandra Mendes har henlagt søksmålet
mot den tyske rapperen Xatar,
som skal ha slått Alessandra i ansiktet under en fest på Playboy-godset.
På en fest i USA knuser han nesa til en modell
og må betale 50 000 dollar i kausjon.
Gangstermusikk og gangsterliv smeltet stadig mer sammen.
Noen trodde kanskje at han drev med lyssky affærer,
men et millionran?
Xatar og gjengen unnslipper på spektakulært vis.
Først flyktet de til Moskva via Abu Dhabi.
De ble arrestert i Irak i februar 2010.
Xatar må nå konfrontere Tysklands lover,
da han ble tatt og denne uken møtte i retten i Stuttgart.
Jeg hadde vært hoffreporter for Stuttgarter Zeitung i lang tid
og fulgte gullran-rettssaken tett.
Noen ganger kunne man få inntrykk av
at det var mer et teaterstykke enn en rettssak.
Det kan ikke stemme, tenkte jeg.
Xatar var drivkraften bak kuppet.
Han organiserte det og rekrutterte mennene.
Han fikk et tips om når varebilen skulle kjøre,
og hvor den skulle. Og så dro de av gårde.
Xatar hadde pengeproblemer,
og derfor var han åpen for ideen om å rane gulltransporten.
De gliste da de kom inn i rettssalen.
De smilte til bekjente eller slektninger som var blant tilskuerne.
Stille! Jeg snakker til ham, ikke til deg!
Advokatene kjeftet på hverandre og fornærmet og anklaget hverandre.
Jeg husker særlig Malte Höch.
Han er av typen som setter farge på en slik rettssak.
Han var en kjent TV-advokat på den tiden.
Aktor har rett. Min klient må frikjennes. Det er klart.
Han hadde en original frisyre og en interessant oppførsel.
Han diskuterte heftig med advokater som fulgte en annen strategi.
De talte ikke saken sin.
For dem var rettssaken en kjærkommen distraksjon
fra hverdagen i varetekt.
Ikke før rettssaken begynte å utvikle seg, begynte de å snakke.
Så var spørsmålet: hvordan var dette mulig?
Vi har en gullhandler i Nürnberg.
Vi har et ran i Ludwigsburg.
Og så er det Bonn noen hundre kilometer lenger nord.
Og nå må de knyttes sammen.
Så for en gangs skyld er jeg enig med deg. For det er et annet navn.
Xatar sa at tipset kom fra Donald Stellwag.
Den neste historien.
Det var ikke til å tro.
JUSTISMORD-OFFER TILBAKE PÅ TILTALEBENKEN
PLANLA HAN DET STORE GULLRANET I LUDWIGSBURG?
Ok, så vi har en slags TV-advokat.
Vi har Xatar. Og nå har vi også Donald Stellwag.
Ikke veldig troverdig.
Det er et fint eventyr.
Skulle Donald ha vært hjernen bak? Jeg trodde aldri på det.
Jeg ser det bare ikke for meg. Hvordan skulle Donald gjort det?
Det åpenbare spørsmålet er: hvor er gullet?
Mange blant publikum og observatørene av saken, også meg,
håpet at Stellwag ville dukke opp under rettssaken.
Det er en pågående rettssak,
og så er det en slags mørk figur i bakgrunnen som alle venter på.
Stellwag visste hva som skjedde, og hvordan det endte.
Men han kom ikke.
Jeg stakk aldri av. Advokaten min visste hvor jeg var.
Jeg hadde bare et telefonnummer. Jeg visste ikke hvor han var.
Jeg er mer eller mindre lenket til sengen.
Jeg kan ikke gå på do, for beina mine er for svake.
Den andre veien. Motsatt side.
Ellers ville jeg ikke gjort intervjuet liggende.
Ja, det er fint.
Jeg var ikke redd for å stille i retten, det ville vist seg at jeg var uskyldig.
Tipset kom fra Donald Stellwag.
Alle i Stuttgart vitnet om at jeg var sjefen.
Tror du at du kunne blitt sjef for en kurdisk bande?
De var åpenbart helt på jordet.
Men var du uskyldig?
Uskyldig? Når det gjelder gullranet? Selvsagt. Uten tvil.
Uten den minste tvil.
Jeg ville ikke vært sprø nok
og hatt så mye penger til å gjøre noe så sprøtt.
Hva skulle motivet mitt vært?
Jeg var ikke involvert.
Han kan tilpasse seg enhver situasjon. Det er fascinerende.
I 2001 begynte jeg å gjenoppbygge livet mitt.
Og jeg visste hvordan jeg skulle selge meg.
Heldigvis studerte jeg markedsføring i fengselet.
Et offer for justismord, og en helt unik sak.
Friheten Donald Stellwag snakker om er verdt 10 000 tyske mark.
Det fikk han for historien av en kommersiell TV-stasjon,
samt enerett på intervjuer.
Om jeg sier hvor mye jeg har tjent, vil du ikke tro meg.
-Donald Stellwag. - Donald Stellwag.
Donald Stellwag.
Velkommen.
Tror du de 500 eller 1000 euroene jeg fikk for hver opptreden
var hovedinntekten min?
Nei.
Inntekten min kom fra produktplassering for et bryggeri.
Velkommen, Donald Stellwag.
WOLFSHÖHERS ØL
"Vil du reklamere
på programmet til Johannes B. Kerner klokken 22?"
"Ja. Hvor mye er dere villig til å betale?"
"Masse penger."
Jeg gikk i store T-skjorter med bryggeriets logo.
Andre eller tredje gang prøvde Kerner å overliste meg.
Han sa: "Herr Stellwag, driver du produktplassering?
Det er en delikat sak i ZDF.
Vi lager en ny T-skjorte til deg uten noe på."
Jeg sa: "Så synd."
Men jeg hadde selvfølgelig en baseballcaps med bryggeriets logo.
"Du er en slu røver", sa han.
Han trengte dem ikke.
Han fikk oppreisning fra ekspertvitnet.
Det var ikke sånn at han slet med å brødfø seg.
Hva gjorde du med pengene?
Hva gjorde jeg med dem? Jeg investerte i ulike bedrifter.
Dette er de nye designene. Den svarte ser flott ut.
Det begynte med reklamebiler for bryggerier.
Jeg er en utmerket selger.
Så dro jeg til Hessen og gikk inn i klokkebransjen. Samlerklokker.
Jeg fikk to klokker en gang. Jeg har dem ennå.
Her.
Fint eksemplar.
Dessverre er den ødelagt, og jeg har ikke råd til å fikse den.
Det koster 300 til 400 euro.
Så flyttet jeg tilbake til Lauf og åpnet antikvitetsbutikken Gold Oase.
For klokker og antikviteter i Lauf.
Bankkontoene var fulle. Vi hadde mye cash i sjappa.
KOMPETENT, SERIØS, RASK, ANBEFALT
I Lauf levde vi i et luksusliv.
Luksusliv.
Jeg var Donald Stellwag. Jeg var salgssjef og markedsdirektør.
Vi handlet i gull og diamanter.
Jeg visste hvor du kunne selge det.
Fortjenesten var grei nok. Og Frank hadde forbindelsene.
Jeg hadde ikke med gullet å gjøre. Jeg var i Ghana, og jeg var pålitelig.
Det var sånn vi møttes.
KILDE: FRANK VOGEL
Stellwag er ikke dum. Han hørte om Ghana.
Han visste at Ghana var den nest største gullprodusenten.
Den gangen iallfall.
Alle tenker at man kan kjøpe gull billig der.
Jeg møtte Frank i Ghana.
Han tilbød meg diamanter.
Var du i Ghana?
Frank var det. Og jeg var på Gold Oase.
Jeg kjøpte gull for ham, og også litt diamanter.
Så fikk vi ideen om å åpne en gruve.
Og det gjorde vi.
Det er flotte bilder på nettet av oss som åpner gruven.
Med gravemaskin og hele sulamitten.
I Ghana er man nødt til å smøre noen
for å få hjulene rundt.
Men han syntes ikke det gikk fort nok.
Vi er eksperter på uslipte diamanter.
"Vi kan ikke vente. Vi har gravemaskinen."
Jeg sa: "Ikke gjør det. Det vil gå ad undas."
Han lyttet ikke.
Jeg kan stole på ham 100 %.
Han sa: "Det er mine penger, gjør som jeg sier."
Så det gjorde jeg, og da stanset alt opp.
Å kjøpe gull og smelte det er typiske Donald Stellwag-ideer.
Han er glad i å kommunisere.
Han sitter ikke i telefonen hele dagen, men han snakker mye
og kjenner mange.
Da kommer du inn i slike kretser.
Under rettssaken kom det fram at de tiltalte,
gjerningsmennene, hadde jevnlig kontakt med Stellwag.
DONALD HJEM DONALD MOBIL
8. DESEMBER 2009 EN UKE FØR GULLRANET
Det er interessant at Xatar og Stellwag møttes en uke før forbrytelsen
i byen der Stellwag bodde.
Det er også bevist at under dette møtet
undersøkte de skrapgullforhandleren i Nürnberg.
De så på nettsiden hans.
Hanauer er en av de største gullkjøperne i Tyskland.
Og Xatar og kurderne... Jo da, jeg kjenner dem.
De er kunder av meg. De kjøpte klokker av meg, det stemmer.
Han tiltrekker seg sånne ting.
Han har gjort forretninger med mange folk. Særlig i gullsektoren.
Så det er ikke rart at han kjenner noen som ble ranet av noen han også kjenner.
Jeg kan ha sagt til Xatar: "Du kan kjøpe mange klokker av ham."
Så derfor... Jeg ville løyet om jeg ikke sa det.
- Men du sa aldri at en lastebil er på vei? - Hvordan skulle jeg vite det?
Jeg måtte ha overvåket ham i ukevis.
De kom til meg og avhørte meg.
Og jeg forsto hvem som hadde begått gullranet.
Men jeg sa ingenting.
Hvorfor snakker jeg om det nå? De ble dømt og har sonet.
Alle de tiltalte visste det. "De har for mye på oss.
Vi slipper ikke unna." Så de inngikk en avtale.
FENGSELSSTRAFF
Maks åtte år hvis de tilstår.
Det fremsto klart at det ville bli dommen.
Rettssaken endte med en dom, slik alle rettssaker gjør.
Xatar ble sendt i fengsel.
Det ble ikke Donald Stellwag.
Han benektet enhver tilknytning til saken.
Politiet lette etter verdisaker.
De fant ingenting.
Og hadde jeg behøvd å begå et gullran? Det er latterlig.
Det er bare én grunn til å rane gullet.
Rapperne ville sikre seg respekt og anseelse i miljøet sitt.
Som gangster-rapper får du kred for sånne ting.
Det er gangster-rap.
Så for ditt eget rykte og troverdighet
er ikke et gullran en dum idé.
Det er en ekte gangster-historie, for å si det sånn.
Hør her, Rus, jeg er en tøff jævel.
Jeg gjør hva som helst.
Plateselskapet hans heter Gold Man Entertainment. Han går kledd i gull.
Det er også en storfilm nå, på kino.
Om du vil til topps, finnes det ingen snarveier.
Eller kanskje. Men tar du den, vil du måtte betale en diger pris.
Hvor mye gull?
- Hvor er gullet? - Det vet ingen.
Filmen heter Rhinegold og forteller livshistorien hans.
Han markedsfører gullranet på en veldig smart måte.
Det er en del av karrieren hans.
Og nå, i en alder av 34, har han skrevet en selvbiografi.
Det er historien om en kriminell helt.
Her er den. Xatar, alt eller ingenting.
Hva kan jeg si om boka? Den har mange historier.
Hva ga deg ideen til å skrive en bok?
I fengselet hadde jeg tid og en skrivemaskin.
"Vi kalte ham Storegutt.
Storegutt var en komisk karakter.
Når han snakket, pustet han mer enn å snakke.
Han hadde kreft og var nesten blind.
Og selv om han var et vrak...
...så var han en ekte gangster."
Min reise gjennom livet var forutbestemt.
Jeg hadde ikke noen vanlig barndom.
De fleste kalte ham en skurk.
Andre kalte ham en ekte mafioso, for han drev med en del lyssky saker.
Han er en luring.
Jeg hadde en skurk i meg.
Inni den landsbysauen jeg var, fantes det en slem ulv.
De gjorde meg til en ulv.
Jeg ante ikke hvordan det føltes å leve.
Jeg visste ikke hva kjærlighet var.
Jeg kjenner ham bare under navnet "Donald"
fra dokumentaren om bankranet han ikke begikk.
Før det, i Fuchsstadt, kalte de ham "Harald".
Bestemoren hans kalte ham Harald, og vi også.
DONALD STELLWAGS BESTEMOR
DONALD STELLWAG SAMMEN MED BESTEMOREN
Han vokste opp i fattigdom.
Han var ikke så bemidlet.
Han hadde nok til å overleve, men ikke mer.
På 60-tallet var Fuchsstadt en bondelandsby.
Innbyggertallet var fortsatt under 500.
Og alle kjente alle.
Jeg ble født utenfor ekteskap,
og i tillegg var jeg barn av en amerikansk okkupasjonssoldat.
Jeg var yankee-ungen.
Vi vokste opp med amerikanerne.
Noen så på dem som frigjørere, andre som okkupanter.
Og hvis en jente ble kjæreste med en amerikaner, så var det ikke bra.
Da sa folk: "Der går yankee-hora."
DONALD STELLWAGS MOR
Fordi foreldrene mine døde veldig unge,
vokste jeg opp med besteforeldrene mine på mors side.
Bortsett fra det omgikkes jeg ikke andre i landsbyen.
Vi amerikanske barn var paria.
Det var en fotballklubb, en ungdomsforening og en musikkgruppe.
Alt en bayersk landsby vanligvis har.
Jeg fikk ikke være med.
Det er et bilde av ham, på fotballaget.
Han er målvakten midt på bildet.
Han var stort sett godt integrert i landsbylivet.
Harald er et år yngre enn meg.
Så på barneskolen tilbrakte vi tre år sammen i samme klasserom.
Vi var lidenskapelige kortspillere. Vi møttes jevnlig.
I helgene var han der hver dag.
Han kom alltid til puben i nålestripet dress
og oppførte seg som en storkar.
"Jeg er ikke den lille drittungen dere trodde jeg var."
Bare for å vise folk at selv en Yankee-drittsekk
kan lykkes i livet.
Fuchsstadt var altfor lite for ham.
Jeg ville se noe nytt.
Så jeg dro ut i verden.
Det var ingenting Frankfurt ikke hadde.
Alt appellerte til meg.
Frankfurt hadde også andre muligheter til å tjene penger.
Det var så mye som foregikk.
Jeg ville bare nyte livet. Det var gøy.
Jeg tjente gode penger.
Bare frihet. Ikke noe annet.
Hvis noen er rike og ikke dumme i Tyskland...
...så kan de bare bli rikere. Det fins ingen annen måte.
De måtte vært en idiot.
Eller så blir man syk.
Eller så blir man syk, ja.
Jeg våknet og tenkte med meg selv: "Jeg føler et slags trykk.
Jeg vet ikke hva som skjer."
Så jeg gikk ut på balkongen.
"Jeg ser ingenting.
Blind!"
Røntgen.
Du har en hjernesvulst og må opereres øyeblikkelig.
Han sa: "Livet ditt vil aldri bli normalt igjen."
Jeg må ha vært rundt 25.
Jeg hadde ingen seksualdrift.
Jeg fikk aldri sjansen til å leve som en mann igjen.
Når du plutselig blir et slikt misfoster, slutter du til slutt å bry deg.
Jeg mistet alt veldig raskt, for jeg ble avhengig av dop.
På alvor.
På alvor, hekta på heroin.
Jeg forventet ikke å leve lenge. Derfor lekte jeg med ilden.
Det fantes kriminelle i Frankfurt også.
Jeg visste alt.
Hvor man kjøpte LSD, hvor man kjøpte våpen, alt.
Jeg begynte med ulike ting.
Jeg kjøpte dop i store kvanta og solgte dem til gateselgere.
Tjente veldig bra på det.
Vi hadde ulovlige spillklubber.
Det var der gamblerne spilte. De tok opp lån fra oss med skyhøye renter.
Jeg drev også med svindel og stjal ting.
Jeg kom i trøbbel med politiet.
Han hadde ikke rent rulleblad. Det var ting på ham.
TYVERI, TO TILFELLER AV SVINDEL, UTPRESSING, NARKOSALG
12 SVINDELFORBRYTELSER
UNDERSLAG
Latterlig. Men så snudde lykken.
I november 1989 falt Muren.
I desember var jeg i de nye øststatene.
Muren faller for den vakre verdenen av vestlige varer.
For å være ærlig ble østtyskerne lurt trill rundt.
Trill rundt.
Av deg også?
Selvsagt.
Drücker er det vi kaller særlig pågående magasinselgere
som går fra dør til dør og tjener penger på folks godtroenhet.
Jeg er Guloff.
Jeg innså at det var store penger i drücker- bransjen.
Metodene deres er ikke alltid så diskrete.
De kommer med en sippehistorie for å vekke medlidenhet.
Deretter får de folk til å skrive under på langvarige tidsskriftabonnement.
Det var kanskje ikke etisk, men forlagene elsket meg.
Offisielt var jeg vaktmester.
Men jeg var sjef for drücker- gjengen.
Vi tjente vanvittig med penger.
Vanvittig mye.
Om de ikke hadde buret meg inne... Kjære vene.
Du ville sittet foran en mogul nå. Helt seriøst. Så mye tjente vi.
Men så gikk alt i vasken.
I desember 1991 ble en Sparkasse-filial i Nürnberg ranet...
Scapha løper ikke over i bindevevsområdet i øreflippen...
Jeg så ikke på det som en sak der en uskyldig mann ble dømt.
Det var en rekke forhold som telte mot ham.
En drücker er en som,
hva skal jeg si, har en ganske røff framtreden.
Sjefen for en drücker-bande kan nødvendigvis
ikke være særlig følsom, for da kunne de ikke drevet med det.
In dubio pro reo finnes ikke.
Staten trenger ikke lenger å bevise at du er skyldig.
Du må bevise at du ikke er skyldig.
"Bankran-rettssaken"
antyder at det ikke var andre ting på gang. Det stemmer ikke.
Bankranet var ikke det eneste lovbruddet Donald Stellwag ble siktet for.
Det var også eiendomskrenkelse.
ANKLAGE OM UNDERSLAG
Bankranet utgjorde 90 % av rettssaken.
Det var en triviell sak. Han hadde tapt penger eller noe.
Tok dem eller ga dem ikke videre. Jeg vet ikke.
GJESTEHUS-EIER
230 000,00 TYSKE MARK
Det stemmer ikke at den andre siktelsen var et mindre forhold.
Om jeg husker riktig, mistet personen hele formuen sin.
Den andre anklagen satte ham i en betraktelig verre posisjon,
da den viser at han er villig til å begå alvorlige lovbrudd for å tjene penger.
Og for å tjene mye penger.
Jeg husker at han hadde noen tidligere dommer.
Ja, jeg hadde et rulleblad.
Men som en gammel skurk med en æreskode,
trodde jeg at man ikke blir dømt for noe man ikke har gjort.
Alibi-vitnene, noen av dem var folk fra magasinmiljøet
som solgte magasin-abonnementer for Donald.
Retten er alltid mistenksom til slike vitner.
For det første fordi de er på tiltaltes side,
og for det andre fordi vitnenes CV-er ikke var perfekte.
Det tydet på en sammensvergelse, noe som ikke er helt uvanlig.
Retten mente i det minste at det var tilfelle her,
at noen kompiser stilte opp for å gi den kriminelle et alibi.
Vi finner tiltalte skyldig.
Selvfølgelig er det alltid bedre å presentere en uskyldig person og si:
"Se, rettssystemet, du tok feil igjen",
i stedet for å nevne at han har begått andre forbrytelser.
Da kan folk på gata si: "Det gikk ikke ut over en uskyldig."
Jeg tror at legenden om den uskyldige mannen
med rent rulleblad som blir dømt,
oppsto fordi det er den eneste måten
å selge historien til media på.
Du får ofte ikke så mye sendetid.
Så du må prøve å framstille det mer svart-hvitt.
Her har vi et offer for justismord, nå skal han fortelle oss historien sin.
Noen ganger må man male i svart-hvitt for å få fram budskapet.
Hvis du virkelig vil fortelle historien om det som skjedde med ham,
så hjelper det lite å trekke fram fortiden hans som drücker- sjef.
Det skaper feil følelse.
Vi innså også det. Vi møtte samme type dilemma under filmingen.
Men vi så at det ikke ville ha funket, for han er ikke en veldig tiltalende type.
Og da ville ingen ha sett på ham som offer for justismord.
Slik han faktisk er.
Han la også til noen fakta som jeg ikke husket,
hvor jeg sa: "Hva snakker Donald om? Det var vel ikke helt sånn det skjedde."
Det fikk litt framdrift, kan du si.
Noen ganger føler jeg at det pågår en kamp inni ham.
Det gode mot det onde.
Jeg tror han av og til arrangerer historier
for å komme tilbake i rampelyset.
Det tror jeg.
Med ham er det alltid vanskelig å vite om det han sier er sant eller ikke.
Derfor gidder jeg ikke engang å undersøke ting lenger.
For han har vært sånn så lenge jeg har kjent ham.
- Det nytter ikke. - Er han en løgner?
En normal person ville sagt: "Ja, han er en løgner."
En overdriver. En svindler.
En drücker-sjef.
På isolat. Ingen radio eller TV.
Det er helvete.
Jeg måtte sone og ble sendt til Straubingen fengsel,
til sykeavdelingen. Og der var Donald Stellwag.
Ingen snakket med meg. Ingen!
Du er isolert fra alle de andre innsatte.
Fordi du ikke tilsto?
Fordi jeg ikke tilsto. Jeg sa: "Det var ikke meg."
Så da gjorde de det.
Det var ikke isolasjon. Han var på sykeavdelingen.
For han var alvorlig syk.
Men han var ikke på isolat fordi han ikke tilsto forbrytelsen?
Nei.
Det er mulig at de prøver å forhindre at det dannes klikker i fengselet.
Og Donald vet å få folk på sin side.
Når man tilbringer hele døgnet på cella,
begynner man å snakke med hverandre, og vi var en god match.
Vi fant tonen og ble ekte venner.
Falk Simang hadde en utrolig historie. Nesten like utrolig som min.
God aften.
Gjest hos oss i dag er Falk Simang.
Han er utdannet taktekker og murer fra Dresden.
Han tjenestegjorde i den østtyske hæren. Han har vært leiesoldat i et år.
Frem til fredag kjempet han fra hus til hus i Mostar.
Det er en lang historie.
Jeg satt inne for "drap". Under krigen i Jugoslavia.
SAKSNUMMER XY ULØST
Serbere, kroater og muslimer kjemper mot hverandre,
samtidig kjemper utenlandske leiesoldater på alle fronter.
Tyskere også.
Noen av dem jeg kjempet mot likte det ikke.
Så jeg ble et mål for alle sider.
Derfor havnet jeg på sykeavdelingen.
Falk Simang ga meg et kallenavn.
Big Mäck var... Jeg tror...
Noen tenker nok fortsatt på ham.
Big Mäck var en legende i Straubingen.
De har nok ikke sett maken siden.
Jeg etablerte visse strukturer i det fengselet.
Falk Simang hadde militær trening.
Han visste hvordan man rekrutterte folk, hva de måtte gjøre og så videre.
Det var fantastisk.
De samlet seg foran døra til sykeavdelingen.
Det var kontaktpunktet. De dyttet lapper under døra.
JUSTISDEPARTEMENTET
Ga deg sedler eller hva du enn trengte.
Så måtte de sørge for at å bli overført til sykeavdelingen
eller sørge for at tingene ble fraktet hit.
Via vaskeriarbeidere eller noe.
Ja?
Det høres riktig ut. Jeg tror deg.
Det var akkurat sånt denne "isolasjonen" skulle forhindre.
De sa jeg måtte på isolasjon for å skille meg fra andre innsatte.
Så i seks år av soningen snakket du ikke med andre?
Nei.
Skal jeg si at vi levde et luksusliv i fengselet?
Hvem angår det?
Det var omtrent som i Mafiabrødre.
Når du tenker på fengsel, ser du for deg
gamle filmer med karer som kikker ut bak gitre.
Men det var ikke sånn for smartinger.
Det var ikke ille, men jeg savnet Jimmy.
Han sonet i Atlanta.
På sykeavdelingen var det også et lite kjøkken.
Jeg lagde alltid mat til oss der.
Spagetti, og så kjøtt, schnitzel, for eksempel.
Vi hadde alt.
Vi levde som griser i en kløvereng.
Big Mäck var mannen. Han kunne fikse hva som helst.
Tro meg.
Vi manglet ingenting. Han kunne skaffe alt.
Hvis DeVito ikke gjør noe snart, vil ting gå i stå.
Han er som Fløytespilleren fra Hameln.
Han sjarmerer folk og får dem til å gjøre ting for seg.
Han er nødt, for han klarer ikke å gjøre ting selv.
Andre må gjøre dem for ham.
Kvinner kommer og går.
Men ekte, sanne venner
er veldig vanskelige å finne.
Så jeg var heldig som fant Donald.
Uskyldig fengslet...
Jeg så hvert eneste TV-program han dukket opp i.
Det var vidunderlig.
Nå bruker han sin nyvunne frihet
til å be i et kapell nær hjemmet sitt i Nürnberg.
Alt handlet om å være uskyldig, og også noe om gullranet.
Det ville vært bra om han gjorde det. Det ville vært hans rett.
En mann sitter feilaktig fengslet i lang tid. Mye gikk galt der.
Det kan være motiv til å tenke: "Nå har jeg sonet lenge.
Nå kan jeg gjøre noe skikkelig skurkete."
Når sinnet brygger i deg, at du da tenker:
"Jeg har rett på noe", det kan jeg godt se for meg.
Mon tro hva jeg ville gjort
om jeg hadde sittet ni år inne som uskyldig.
Han har ikke rett på noe som helst.
Det som hendte, var forferdelig.
Men du kan ikke bare utligne det
ved å tenke at nå kan du gjøre en annen forbrytelse.
Han har rett på noe, men man kan ikke tenke sånn.
Han var offer for justismord. Punktum.
I dette tilfellet, i hvert fall.
"Selv om Storegutt var et vrak, så var han en ekte gangster."
"Han var sjef for en drücker-gjeng
og tvang unge menn til å selge abonnementer.
ANTIKVITETER & SMYKKER
"Storegutt handlet nå med smykker. Men han ville selge meg noe annet.
Informasjon."
Hvordan skulle jeg ha visst det? Jeg måtte ha overvåket ham i ukevis.
Stellwag hadde opparbeidet seg tillit
hos en av de ansatte i skrapgullforhandleren i Nürnberg
og hadde spurt ham ut om selskapet over flere måneder.
Fyren svarte visst relativt naivt.
Så Stellwag fikk vite om transporten, og at den ikke var særlig godt sikret,
og til slutt sa han til seg selv at han bare skulle gjøre det.
FAKTA
Retten slo fast at herr Stellwag var involvert i planleggingen av forbrytelsen,
og at tipset kom fra ham.
Han kunne ikke lenger bruke historien om justismord.
Det er ingen bevis som motsier det.
Og han forsvarte seg aldri. Det trengte han ikke.
Det var en arrestordre. De ville bure ham inne.
Vi gjorde ingenting i denne saken for å bevise hans uskyld.
Det var ikke nødvendig,
for han kunne ikke stilles for retten, kunne ikke tiltales.
I gullsaken var strategien helsen hans, ingenting annet.
Neder sa: "Jeg vil ha en høring for å se om han er i stand til å sitte i fengsel."
La meg fortelle en historie.
Det var en medisinsk direktør
som var patolog ved regionsretten i Nürnberg.
Patologisjefen i Nürnberg, en skikkelig viktigper.
Han kommer inn, åpner mappen.
Jeg sverger på alt jeg har kjært,
han ser på meg, så ser han på mappen.
Ser på meg igjen og sier: "Det er ikke til å tro.
Er du Donald Stellwag?"
"Ja."
"Det retten og staten gjorde mot deg, vil vi aldri kunne gjøre opp for.
Uegnet for fengsel."
UEGNET FOR FENGSEL
Og senere sier Neder til meg: "Jeg er advokat.
Jeg har studert jus.
I juridiske miljøer kaller vi det 'carte blanche'.
Noe sånt finnes ikke i Tyskland.
Uegnet for fengsel? Da måtte du vært død."
"Uegnet for fengsel."
Du skal ikke si det. Rettssystemet liker ikke å høre det.
Det er på grunn av helsen hans, men egentlig er det carte blanche.
Egentlig. Det må være sagt.
Han gjør ikke noe galt, men i teorien kunne han
gjort som han ville.
Selvsagt er det forståelig at folk som er tiltalt og står for retten,
og står overfor en lang dom, at de prøver å legge litt skyld på personen
som uansett ikke blir straffeforfulgt, fordi de er uegnet for fengsel.
Det kan være en forsvarsstrategi.
"Når det gjelder gullet, skapte vi nok usikkerhet...
...til å legge skylda på Storegutt.
Han var alvorlig syk og hadde ikke noe å frykte.
På den måten reddet Storegutt oss."
Avdekket rettssaken sannheten?
Delvis, ja, det er jeg sikker på. Men ikke alt, selvsagt.
Vi vet at de ikke har klart å finne tyvegodset.
Hvem som tjente på det, og hvor mye, vet vi ikke.
Det er alltid så ryddig her.
Jeg forstår det ikke. Det er litt overdrevet.
Det er ingenting i gatene.
Og tomta vår er uten tvil den mest uryddige,
og folk legger seg oppi det.
De står i vinduene og følger med, for å ha noe å snakke om.
Et vanlig bygdeliv i Tyskland.
KJØR FORSIKTIG!
Jeg tenker alltid: "De vet ingenting om deg."
Jeg heter Frank Vogel.
Jeg er snart 53 år, og jeg tar meg av herr Stellwag.
God mat!
Takk.
Takk, herr Vogel. Jeg...
Takk fra dypet av mitt hjerte. Men jeg kan ikke spise den uten salt.
Jeg vet du prøver å gjemme saltet for meg.
Grunnen er veldig enkel.
Jeg er også feit.
Kanskje jeg en dag vil befinne meg i samme situasjon, lenket til sengen.
Da håper jeg noen gjør det jeg gjør nå.
Så enkelt er det. Ikke noe mer.
Jeg lever av det som kommer inn.
Antikviteter...
Det som kommer inn.
Ikke noe ulovlig.
Hvorfor ler du?
Fordi alle antar
at fordi jeg omgås Stellwag, så har vi noe ulovlig på gang.
Så derfor.
Det kommer aldri fram hvem som har gullet. Og det er mange som kan ha det.
Jeg har ennå litt gull, og det må vekk.
BESTILL NÅ!!!
I DAG STARTER EN NY INTERNASJONAL VALUTA! #NOJOKE
Du har nå muligheten til å få ekte gull fra Xatar
med den sjeldne Xatar-mynten.
Xatar-mynten er en gullmynt med ansiktet hans på.
Og referansene til gullranet er veldig åpenlyse.
Vær rask.
De anstrenger seg ikke veldig for å benekte ryktene om
at det kanskje er de som har gullet allikevel.
Har noen avslørt hva som skjedde med tyvegodset?
Nei. Ingen av oss vet det.
Men gullet er gjemt et sted, og du vet hvor?
Det er dine ord.
Om du hadde gull, hvor ville du skjult det?
Du ville gravd det ned. Jeg ville gravd det ned.
Ti år etter spør folk ennå: "Kompis, hvor er gullet?"
Herr Stellwag, hvor er gullet?
Bare se deg rundt.
Jeg bor hos en venn som tar seg av meg.
Det er ikke noe gull her, det har ikke vært og vil ikke bli.
Unnskyld meg.
Hei. Jeg har ikke tid, det er et TV-team her.
Hva med Dom Pérignon, den vinen?
Hvor mye? Tusen flasker Dom Pérignon?
Du er ikke god. Hvor skal det hen?
Jeg må spørre leverandørene hvor det skal.
Ok, greit.
Vi snakkes senere, ok?
Ha det.
Tekst: Marie Wisur Lofthus