Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jos Bill Russell ei olisi voittanut mestaruuksiaan,
puhuisiko kukaan Boston Celticsista? Ei.
Vitsailetko? Keskustelua ei olisi.
Hän oli paras ja dominoivin voittaja -
koripallon historiassa.
Mitäkö hänen käsissään on? Enemmän sormuksia kuin sormia.
Yksitoista sormusta. Kuka muu pystyy siihen?
Emme enää näe moista voittajaa.
Hän voittaisi Jumalan. Hän on alkuräjähdys.
Hän voitti 11 mestaruutta, kaksi pelaajavalmentajana.
Hänet valittiin arvokkaimmaksi pelaajaksi viisi kertaa.
Bill Russellin perintö, pelin edelläkävijä.
Hän loi mahtavimman amerikkalaisen urheiludynastian.
Kun ajatellaan Bill Russellia, ajatellaan voittamista.
Hän voitti tekemättä pisteitä. Kukaan muu ei pystynyt siihen.
Hän on älykkäin pelaaja, joka on koskaan pelannut.
Bill terrorisoi kaikkia, jotka yrittivät ajaa korille ja heittää.
Russellin takia en pidä vihreästä, Bostonin simpukkakeitosta,
en pidä mistään Bostonissa.
Kaikki joukkueet ja pelaajat yrittivät kaataa dynastian.
Vain yksi tuli lähelle.
Se oli mahtava kaksintaistelu ja kilpailu.
He olivat kaksi myyttistä petoa, kuin titaanit, jotka taistelivat kehässä.
Ne olivat eeppisiä taisteluita, ja sitä me tulimme katsomaan.
Chamberlain on paljon häntä pitempi, dominoi jokaista pelaajaa, jonka kohtaa.
Mutta hänen tilastonsa eivät sisältäneet tärkeintä, eli mestaruuksia.
Tämän vuoden vapauden mitalin saajat paljastavat parhaat puolemme -
ja keitä haluamme olla.
Enemmän kuin kukaan aikansa urheilija, Bill Russell määrittää sanan "voittaja".
Bill Russell on mies, joka seisoi kaikkien ihmisten oikeuksien puolesta.
Hän marssi Kingin kanssa.
Hän seisoi Alin rinnalla.
Hän mahdollisti niin monien seuraajien menestyksen.
Hyvä puoli johtajissa on se, että he johtavat esimerkillään.
Hän muutti sääntöjä, ja se rikkoi monia esteitä.
Bill taisteli jonkin paljon suuremman puolesta,
eli olla tasavertainen valkoisen Amerikan kanssa.
BILL RUSSELL: LEGENDA
31.7.2022
Aiemmin tänään ilmoitettiin,
että Boston Celticsin legenda Bill Russell kuoli 88-vuotiaana.
Mutta tänään häntä muistetaan urheilijana ja aktivistina.
Billin toiminta kentällä ja sen ulkopuolella -
muokkasivat tulevia pelaajia paremmiksi, ja olemme siitä ikuisesti kiitollisia.
Olemme patsaalla, joka paljastettiin 2013.
Ihmiset ovat käyneet täällä ja jakaneet tarinoita,
auttamaan Russellin vaikutuksen kuvaamisessa.
BILL RUSSELL - 10 000 PISTETTÄ 12.12. 1964
Kun Bill kuoli, en voinut uskoa sitä.
Mutta mietin hänen elämänsä suuria asioita -
ja hänen panostaan ihmiskunnalle.
Siitä siinä oli kyse.
Seitsemän kuukautta ennen kuolemaansa Russell myi muistoesineensä.
87-vuotiaan henkilökohtainen kokoelma,
mukaan lukien mestaruussormukset, MVP-palkinnot ja pelipaidat.
Osa tuotoista menee Russellin MENTOR-hyväntekeväisyyteen,
joka on omistautunut hänen elinikäiselle sitoutumiselleen,
mahdollisuuksien takaamiseen kaikille nuorille.
Haluaisin osan kokoelmasta. Hän on aina ollut mahtava minua kohtaan.
Hän on...
Mitä hän teki kansalaisoikeuksien puolesta on vertaansa vailla.
VIISI CELTICSIN PELAAJAA KIELTÄYTYY PELAAMASTA
Jotta saan kaikki hänen 11 sormustaan, tarjoan eniten.
Haluaisin varmaan yhden hänen kirjansa käsikirjoituksen,
kuten Second Windin alkuperäisen luonnoksen.
Se olisi jotain erityistä.
950 000, nettiostaja.
Kolmas ja viimeinen kerta.
Myyty, 950 000 dollaria, nettiostajalle.
CELTICS - TERVETULOA BOSTONIIN
Koripallopeli alkaa kellosta ja päättyy kelloon.
Niin myös koripalloura.
Pelien ulkopuolelta ei usein löydy käteviä viitekohtia,
tapahtumien alku- ja päätepisteistä.
Yleensä se riippuu siitä, mistä aloitti, ja näkökulmasta.
TERVETULOA BOSTONIIN
Joulukuussa 1956 Bill ja Rose Russell laskeutuivat Bostonin lentokentälle.
He olivat olleet naimisissa alle kaksi viikkoa.
Kun liityin Celticsiin, en ollut käynyt Bostonissa,
ennen kuin tulin sinne allekirjoittamaan sopimuksen.
Bill oli mestari collegessa ja olympiakultamitalisti.
Nyt Celticsin fanit toivovat, että Bill toisi mestaruuden kaupunkiin.
Olin 22-vuotias, enkä vielä ajanut partaani,
ja minulla oli pieni pukinparta.
Ensimmäinen kysymys ensimmäisessä lehdistötilaisuudessa oli:
"Milloin ajat partasi?"
En ollut ajatellut sitä. Sanoin: "Kerronpa mitä.
Kun Celtics voittaa ensimmäisen mestaruutensa, ajan parran."
"RUSSELLIN ENSIMMÄINEN TEHTÄVÄ: VOITTAA CELTICSIN LUOTTAMUS"
Ihmiset luulivat olympialaisista, että hän olisi hyvässä kunnossa, mutta ei.
Hän sanoi: "En tiennyt NBA:n olevan sellaista. Se on todella rankkaa."
Missasin kauden ensimmäisen kolmanneksen ja olin huonossa kunnossa.
Siitä oli kuukausi, kun olin koskenut koripalloon.
Tulin liigaan ilman itseluottamusta heittäjänä.
Kritisoijani sanoivat, etten pärjäisi ammattikoripallossa,
koska olin huono heittämään metriä kauempaa.
Luonnollisesti siis halusin seistä kaukana korista ja heittää.
Heitin lähes kaikki heitot ohi. Ihmiset ravistelivat päätään -
ja sanoivat: "Näetkö? Hän ei osaa pelata."
Bostonin lehdistö kyseenalaisti Russellin arvon joukkueelle,
verraten hänen tuotantoaan toiseen tulokkaaseen,
Holy Crossin kaikkien aikojen parhaaseen pussittajaan, Tommy Heinsohniin.
Lehdistö ei tiennyt, mistä Russellissa oli kyse.
Ei uskottu, että Russellista tulisi merkittävä tekijä NBA:ssa.
Hän heitti layupin takalevyn yli. Hän oli niin huono hyökkäämään,
ettei voisi kuvitella, mitä Russell voisi tuoda joukkueeseen.
RUSSELL EI AUTTANUT CELTICSIÄ
Russell ei saisi hengähdystaukoa vieraspeleissä.
Kiel Auditoriumissa oli täysi tupa sinä iltana joulukuussa 1956.
Bob Pettit Hawksista ja minä olimme ylösheitossa.
"Nekru! Palaa Afrikkaan, paviaani!
Varo, Pettit, peityt suklaaseen."
Oli selvää, kenelle fanit huusivat.
Olin joukkueiden ainoa musta urheilija.
Noin viiden pelin jälkeen epäilin kykyäni.
Tulin kotiin ja sanoin Roselle, että pitää pakata kassit.
Emme ole täällä pitkään.
Russell muutti Bostoniin Bayn Arean alueelta.
Hän kävi lukiota West Oaklandissa -
ja opiskeli San Franciscon yliopistossa,
ainoassa, joka tarjosi hänelle koripallostipendin.
Meille West Oaklandin asukeille San Francisco oli eksoottinen maa.
Bay Bridge ylitti niin suuren kulttuurieron,
että molemmilla puolilla oli kielimuuri.
Vitsailin etten tiennyt, että sanaa "äiti" voi käyttää itsenäisesti,
ennen kuin pääsin San Franciscoon.
Ja löysin heti itseni valkoihoisten merestä.
Kävelin vapaa-ajan saliin. Eräs fuksi sanoi:
"Millä nimellä sinua kutsutaan, poika?"
Sanoin olevani William Russell. Hän sanoi antavansa minulle lempinimen.
Sanoin: "Jos teet niin, vedän sinua turpaan."
Kun menin USF:ään, siellä oli ehkä viisi mustaa oppilasta,
piste.
Ja kämppikseni oli kaveri nimeltä K.C. Jones.
Bill ja K.C. ystävystyivät koripallon ohella,
ja auttoivat toisiaan tulemaan toimeen elämässä.
Meillä ei ollut paljon vaatteita yliopistossa.
Ansaitsin 30 dollaria kuukaudessa.
Ruohon leikkaamisella tai millä lienee. Eikä Russellilla ollut mitään.
Käytimme toistensa alusvaatteita.
Ainoa vaate, joka sopi meille molemmille.
Russell päätti testata urheilullisuuttaan toisessa lajissa.
Kesällä päätin kokeilla yleisurheilua.
Itse asiassa päätin kahdesta syystä.
Vain korkeamman tason joukkueiden edustajat saivat nappipaidan.
Tarvitsin nappipaidan.
Pidän myös juoksemisesta ja hyppäämisestä.
Hän päätti kokeilla yleisurheilua ajanvietteenä.
Hän aloitti korkeushypyn. Hän oli kömpelö tyyli -
ja hän hyppäsi riman yli naama edellä.
Hän teki sen eri tavalla kuin kukaan muu.
Hän oli 50 metrin päässä, lähti hitaasti ja nosti nopeutta,
meni sitten tuhatta ja sataa, ja hyppäsi.
Hän hyppäsi noin 201-203 senttiä.
Hän oli melkein huippuluokan hyppääjä alusta asti.
Kun hän yritti tuoda hyppäämisen koriskentälle,
hänen valmentajansa eivät hyväksyneet sitä.
Pelasimme Cal-Berkeleyssä, ja heidän sentterinsä oli valittu tähdistöön.
Blokkasin hänen ensimmäiset viisi heittoaan.
Kukaan paikalla ei ollut nähnyt mitään sellaista.
Joten he kutsuivat aikalisän,
ja valmentajani sanoi: "Et voi puolustaa noin.
Hyvä puolustaja ei koskaan hyppää ilmaan.
Hyppäät blokkaamaan heittoja." Et voi pelata niin.
Menin takaisin peliin ja yritin.
Tyyppi teki layupin kolme kertaa peräkkäin.
Palasin siis vanhaan tapaani pelata.
Russell, 208cm, lyö sen pois noin vain.
Bill Russell keksi modernin puolustavan koripallon.
Hän muutti pelin vaakasuorasta pelistä,
jota pelasivat enimmäkseen valkoihoiset, peliin, jonka tunnemme tänä päivänä.
Mitä Bill teki, ja sitä näkee nauhalla,
hän ei lyönyt palloa yli rajan, hän ei tehnyt sitä nolatakseen muita.
Hän piti sen pelissä, koska se on kuin levypallo.
Hyökkäys on ulkona, puolustus sisällä.
Jos hän saisi kätensä palloon, joukkuetoveri -
saisi pallon nopeammin. Se johti nopeisiin hyökkäyksiin.
Hänen ennakointinsa oli uskomaton.
Hän nousi blokkiin -
ja joko hän blokkasi sen -
tai saa yrittämään hullua heittoa -
epätasapainossa, tai sellaista, joka ei mene koriin.
Russellin puolustuspeli teki USF Donseista lyömättömiä.
Hän nousee heittoon. Ja sisään menee.
Donsit voittavat.
Bill Russellin Dons voitti 55 peliä peräkkäin -
ja peräkkäiset NCAA-mestaruudet.
Bill Russell on arvokkain pelaaja.
Kun katselin hänen pelaavan.
ja pelottelevan kokonaisia yliopistojoukkueita, se oli erityistä.
Hän oli ainoa syy, miksi se joukkue voitti.
Mutta palkintoja ja asioita, joiden olisi pitänyt kuulua hänelle,
ei tullut.
Juniorivuonna yliopistossa tein 20 pistettä pelissä ja 20 otin levypalloa.
Blokkasin ainakin 15 heittoa pelissä.
Olin mestaruusturnauksen arvokkain pelaaja.
Menin kotiin Pohjois-Kalifornian juhliin,
ja toinen pelaaja valittiin vuoden pelaajaksi.
Hänen ainoa pätevyytensä oli se, että hän oli blondi.
He tiesivät, miten huteraa se oli.
Joten käskivät valmentajaani sanomaan pari sanaa -
ja onnittelemaan poikaa. "Toivottavasti voitan sen ensi vuonna."
Sanoin, etten tee sitä.
Kansallisen mestaruuden voittaminen kahdesti peräkkäin oli ilmiömäistä.
Mutta ihmiset eivät pitäneet siitä,
että San Franciscossa oli kolme mustaa pelaajaa aloituksessa.
He matkustelivat, eivätkä saaneet yöpyä hotelleissa tai syödä ravintoloissa.
Itse asiassa lähdin hotellilta,
ja menin ravintolaan vähän matkan päässä.
Pyysin syötävää.
Saan kuulemma ruokaa, mutta minun pitää syödä keittiössä.
Joten kieltäydyin ja palasin hotelliin nukkumaan.
Vuoden 1955 kaksi tapahtumaa vaikuttivat minuun pysyvästi.
Kaksi valkoista miestä murhasi 14-vuotiaan pojan nimeltä Emmett Till,
koska tämä oletetusti loukkasi valkoista naista.
Hänen äitinsä vaati arkun olevan auki hautajaisissa,
jotta näkisi maailma julmuuden, jonka hänen poikansa koki.
Samana vuonna Rosa Parks, musta ompelija,
pidätettiin hänen kieltäydyttyään luovuttamasta paikkaansa valkoiselle,
bussissa Montgomeryssä Alabamassa.
On tullut aika olla sietämättä sitä enää.
Olin saanut tarpeekseni, ja tämä oli loppu.
Mustana teininä 50-luvulla,
ne ajat olivat varmasti hyvin vaikeita.
Mutta silti -
sen kaiken asettaa sivuun,
menee parketille ja pelaa korkealla tasolla.
Päätin, että minusta tulee suuri koripalloilija.
Koko sisimpäni virtasi tuohon päätökseen.
Viha ja ihmetys yhdistyvät yhteen tarkoitukseen.
Russell varttui Jim Crow:n etelässä.
Hän oli lapsi 1930-luvulla Monroessa, Louisianassa.
Jim Crow:n etelään kuului oikeuksien riistoa mustilta,
äänioikeuden pois ottaminen, tilojen fyysinen erottelu,
ja väkivaltaa mukaan lukien lynkkaukset.
Jim Crow vahvisti jatkuvasti,
että afroamerikkalaiset olivat toisen luokan kansalaisia.
Tiesin asuvani täysin erotellussa paikassa.
Elämäni, varsinkin kun olin nuori, oli hyvin suojattua elämää.
Perheeni varmisti aina, etten joudu pulaan.
Isäni tiesi orjuudesta ensikädeltä.
Hän on yhden sukupolven päässä. Jotkut hänen perheessään olivat orjia.
Orjuus on äärimmäinen epäkunnioituksen muoto,
joten isäni varmisti, ettei häntä koskaan kohdella -
kuin orjaa millään tavalla.
Yksi hänelle todella tärkeistä asioista -
oli elää kunniakasta elämää,
jotta hänen lapsensa olisivat ylpeitä hänestä.
Isäni työskenteli tehtaassa ja pyysi palkankorotusta.
Pomo sanoi: "Emme voi, Charlie.
Silloin tienaisit yhtä paljon valkoihoiset,
enkä voi maksaa teille yhtä paljon kuin valkoisille."
Ja hän käytti n-sanaa isälleni.
Aivan kuin se ei olisi mitään.
Isäni oli kotona sinä iltana,
hän puhui ääneen ja sanoi:
"Minun pitää lähteä pois, koska jos jään tänne,
joko tapan yhden heistä, tai yksi heistä tappaa minut."
Muutimme, kun olin yhdeksänvuotias.
Muutimme Kaliforniaan.
Kyseessä oli siis yhdeksänvuotias poika.
Tämä on suurin seikkailu, jonka hän osasi kuvitella.
Nousu junaan.
Menet jonnekin, etkä tiedä, millaista se on.
Ajatus muuttamisesta oli shokki veljelleni ja minulle.
Emme olleet matkustelleet.
Istuin äitini vieressä ei-valkoisten osastolla St. Louisiin asti.
Ja sitten ensimmäistä kertaa elämässämme -
saimme istua missä vain.
Russellien muutto oli osa suurta muuttoliikettä,
jossa mustat lähtivät Jim Crow:n etelästä -
etsimään parempia tilaisuuksia toisen maailmansodan aikana.
Bill puhuu Kaliforniaan saapumisesta maahanmuuttajina,
koska he tulivat eri maasta,
ja heidän piti oppia tämän uuden maan tavat,
joiden mukaan voi juoda samasta vesihanasta -
ja istua bussissa missä haluaa.
Isäni ja äitini työskentelivät telakoilla.
Koulut oli integroitu, ja se oli todellinen muutos.
En ollut nähnyt koripalloa. En edes tiennyt sen olemassaolosta.
Lapset saivat jostain takalevyn ja korin,
en tiedä mistä. He eivät varmastikaan ostaneet sitä.
Näin poikia pelaamassa koripalloa.
Joten liityin mukaan. En ollut hyvä.
Kun Bill saapui Oaklandiin, hänen äitinsä vei hänet katsomaan rakennusta.
Bill sanoi sen olevan hassun näköinen.
Hän sanoi: "Vietät siellä vielä paljon aikaa."
Bill sanoi: "Mistä puhut?" Äiti osoitti kirjastoa.
He eivät koskaan olleet päässeet kirjastoon Louisianassa.
Mustien ei pitänyt lukea.
Menin kirjastoon lukemaan. Luin yhden historian kirjan.
Yhdessä kohdassa luki:
"Olot orjana Amerikassa olivat paremmat kuin vapaana ihmisenä -
siellä, mistä he tulivat."
Se oli ällistyttävää.
Olin kymmenvuotias ja sanoin, ettei noin voi olla.
Koska kaikki ihmiset haluavat olla vapaita.
Minulla oli oma yksityinen maailmani, ja arvokkain omaisuuteni -
oli kirjastokorttini Oaklandin kirjastoon.
Kävin lähes joka päivä.
Katselin maalauksien jäljennöksiä ja vein ne kotiin.
Da Vincin ja Michelangelon vedoksia.
Lumouduin niistä maalauksista.
Opiskelin Michelangeloa tuntikausia yrittäen opetella pienet yksityiskohdat.
Meni viikkoja, ennen kuin voin tyytyväisenä sulkea silmäni -
ja luoda kaiken näkemäni uudelleen.
Sitten valmistauduin kovimpaan testiin -
ja piirsin maalauksen muistista.
Tulos turhautti minua aina.
Koulu oli juuri alkamassa syksyllä 1946,
kun tulin eräänä päivänä kotiin, ja äitini oli joutunut sairaalaan.
Se oli kuulemma flunssa, ei mitään vakavaa.
Kahden viikon ajan vieraillessamme hänen luonaan, hän nauroi -
ja kertoi, miten lääkärit olivat hämmentyneitä.
Yhden vierailun jälkeen hra Charlie herätti meidät -
ja sanoi: "Äitinne kuoli tänään."
Olin 12, ja hän oli poissa.
Hänen äitinsä kuoleman aikoihin -
oli luonnollista, että heidän tätinsä -
kasvattaisi lapset.
Hänen isänsä sanoi: "Ei, otan heidät mukaani."
Ensiksikin: "Lupasin heidän äidilleen." Toiseksi,
hän ei antanut kenenkään muun kasvattaa lapsiaan.
Mutta Billille se oli vaikeaa.
En ollut enää sama henkilö. Minusta tuli yksinäinen ja introvertti.
Minua pidätti vakava epäily siitä, tulisiko minusta mitään ilman äitiäni.
Minussa oli kaikkien mielestä jotain vikaa.
Mikä pahempaa, olin samaa mieltä.
Olin kömpelö kaikessa.
Yläasteella meillä oli luokkienväliset,
jossa jokainen luokka pelasi 15 minuutin pelin lounasaikaan,
ja istuin penkillä luokan joukkueessa.
Kukaan ei tiennyt, millainen pelaaja hänestä tulisi.
Hänkään ei tiennyt, millainen pelaaja hänestä tulisi.
Hän ei ymmärtänyt omia fyysisiä ominaisuuksiaan,
tai miten ne valjastetaan.
En mahtunut 11. luokalla koulun joukkueeseen.
Valmentaja, joka oli luokanopettajani -
yläasteella, sanoi: "Hyvä ettet mahtunut joukkueeseen,
koska voit tulla kokeilemaan yliopiston joukkueeseen."
Valmentaja George Powles piti Billin peliä lupaavana ennen Billiä.
Muistan pyytäneeni Billiä,
pelaamaan kesällä mahdollisimman paljon,
koska hänestä tulisi seuraavalla kaudella ykkössentteri,
alkaen lokakuussa.
Hän sanoi: "Ehkä voisin pelata poikien kerholla."
OAKLANDIN POIKIEN KERHO
Annoin hänelle hopeataalan,
ja se oli parhaiten koskaan käytetty dollari,
koska hän pääsi poikien kerhoon kesäksi dollarilla,
ja pelasi koripalloa koko ajan.
Peli muuttui vakavaksi lukion viimeisellä luokalla.
Kauden puolivälissä aloin nähdä ja huomata asioita.
Ymmärsin, että voisin tehdä koripallokentällä sen,
mihin en pystynyt maalauksien kanssa.
Istuin silmät kiinni katsellen tilanteita päässäni.
Olin omassa koripallolaboratoriossani tekemässä piirustuksia itselleni.
Blokkasin paljon heittoja.
Oli hauskaa toteuttaa tekemiäni suunnitelmia.
Joskus se onnistui heti.
Minulle se oli kuin Michelangeloa kankaalla.
Onnittelin itseäni.
Se on hieno ajatus, koska hän saattoi nähdä tilanteen kerran -
ja visualisoida sen päässään yhä uudestaan -
ennen kuin kokeili sitä,
ja siitä tuli vaistonvaraista ennen kuin hän teki työn.
Russell muutti puolustusmallit suunnitelmiksi yliopistomestaruuksista -
ja toi ne maailmalle -
USA:n olympiajoukkueessa vuonna 1956.
Tässä on kaikkien tähtipelaaja.
Voittamaton kausi, ja nyt valittiin olympiajoukkueeseen.
Odotatko olympialaisia innolla?
Olen odottanut sitä niin kauan kuin muistan.
1956 OLYMPIALAISET
Siihen aikaan olympialiikkeessä oli kyse kilpailemisesta.
Sillä ei ollut väliä, mistä urheilija oli kotoisin.
Russellin dynaaminen puolustus johti amerikkalaiset kultamitaliin -
Neuvostoliittoa vastaan.
Yksi kultamitalin voittamisen suurista riemuista,
on se yksi lyhyt hetki,
kun tietää olevansa planeetan paras.
Siitä voi todella olla ylpeä.
Kahden yliopistomestaruuden ja kultamitalin kera,
Bill oli valmis ammattilaiseksi.
Ihmiset eivät tajua sitä nyt, mutta NBA oli vitivalkoinen.
Jos katsoo varhaisia kuvia, se oli pääosin valkoinen liiga.
Kirjoittamaton kiintiö oli yksi musta pelaaja.
Liigan jatkuessa ehkä kaksi mustaa pelaajaa.
Koska heidän piti yöpyä yhdessä, mutta ei enempää.
Ensimmäinen NBA:han varattu musta pelaaja oli mies nimeltä Chuck Cooper Duquesnesta,
ja päätöksen teki Boston Celticsin valmentaja Red Auerbach.
Auerbach ei välittänyt väritilanteesta.
Hän tiesi, että voitto on tärkeintä -
ja hänen piti tehdä tarvittavat siirrot voittaakseen pelit.
Se tarkoittaa, että kootaan oikea joukkue, jossa on parhaat pelaajat.
Boston Celtics oli 50-luvulla läheltä piti -joukkue.
He olivat hyvä hyökkäävä joukkue Bill Sharmanin ja Bob Cousyn johdolla,
joka oli 50-luvun paras takakentän pari,
mutta se ei johtanut mestaruuksiin.
Bob Cousy oli yksi ensimmäisistä NBA-supertähdistä.
Jos pysäyttäisit tavallisen miehen kadulla 50-luvulla -
ja kysyisit koripalloilijan nimeä,
Bob Cousy olisi vastaus useammin kuin kukaan muu.
Cousy tulee screenistä, ja heitto on sensaatiomainen.
Pystyin tekemään epätavallisia asioita,
ja minulla oli kai sen päälle mielikuvitusta -
tehdä asioita, joita kukaan muu ei tehnyt.
Minua kutsuttiin herra Koripalloksi, parkettien Houdiniksi.
Celticsillä oli sähköinen hyökkäys,
mutta joukkueella oli heikko puolustus ja levypallo-ongelmia.
Pallonhallinta oli tärkeintä.
Jos otti levypallot,
kentällä saattoi tehdä mitä vain.
Arnold oli tullut luokseni vuotta aiemmin, ainoa kerta kun hän teki niin,
ja sanoi, että Kaliforniassa on eräs mies, jos saamme hänet,
hän on vastaus kaikkiin ongelmiimme.
En epäillyt hetkeäkään ettemmekö tarvinnut Bill Russellia.
Hänellä oli nopeat reaktiot, upeat refleksit -
ja pitkät kädet. Se oli mahtavaa.
Russellin saaminen ei ollut helppoa.
Ensimmäinen varausvalinta kuului Rochester Royalsille.
Celticsillä oli seitsemäs varaus,
joten Red teki kauppoja päästäkseen toiselle paikalle.
Mutta se ei ollut siinä.
Red Auerbach, joka löytää aina tavan ja keinon saada haluamansa,
meni Walter Brownin puheille, Celticsin omistajan,
joka oli merkittävä osakas Ice Capadesissa,
joka oli uskomattoman menestyksekäs viihdemuoto,
joka myi areenat loppuun missä tahansa.
Red Auerbachin kehotuksesta Walter Brown meni Rochester Royalsin omistajan luo -
ja sanoi: "Kerron, mitä teen puolestasi.
Lähetämme teille Ice Capadesit niin monta kertaa kuin haluat,
jos et valitse Bill Russellia ensimmäisellä varausvuorolla."
Ja Bill Russell vaihdettiin Ice Capadesiin.
Se oli Red Auerbachin työtä.
Red sai hankittua Russellin,
mutta kun tulokas yritti vastata odotuksiin,
Russell itse alkoi kyseenalaistaa sopivuutensa joukkueeseen -
ennen tapaamista Redin kanssa.
Hän sanoi: "Tule peliin aikaisin, haluan puhua kanssasi."
Istumme Boston Gardenissa,
lattiaa asennetaan ja koreja nostetaan ylös,
ja sanoi: "Haluan kertoa sinulle jotain.
En välitä, kuinka monta pistettä teet. Haluan sinun auttavan meitä voittamaan."
Sanoin:" Nämä kaksi silmää tulevat määräämään palkkasi."
Älä kieltäydy heitosta,
mutta älä huoli tilastoista.
Huolehdi vain voitosta tai tappiosta.
Niin se oli.
Se vapautti paineita minulta ja häneltä, ja sen jälkeen -
Red alkoi nähdä, millainen vaikutus minulla olisi -
levypalloissa ja puolustuksessa.
Nopeassa pelissä tarvitaan joku, joka hallitsee puolustusta -
ottaen levypalloja, ja Russ teki sen.
Nopean hyökkäyksen avain on puolustuslevypallot ja nopea avaussyöttö.
Kun pallo nousi ilmaan, asetuin toiselle puolelle,
lähemmäksi odottamaan hänen syöttöään,
jotta hilaisin ahterini aloittamaan nopean hyökkäyksen,
koska tiesin, että hän saisi jokaisen levypallon.
Toinen joukkue heitti.
Kun heittäjä laskeutui, nostimme layupia toisessa päässä.
Hänen työnsä oli ottaa levypallot, blokata heitot, katkaista syötöt -
ja kääntää peli toiseen suuntaan,
jotta toiset vyöryisivät kenttää myöten -
kuin tuleva vuorovesi.
Bob, tuntuu varmaan hyvältä, olla nykyhetken paras pelaaja,
ja pelata pelaajan kanssa, jonka tietää saavan pallon. Miltä tuntuu?
Totta kai, useimmat koripallofanit,
jotka katsovat Celticsiä, tietävät että hyökkäyksemme -
perustuu nopeaan hyökkäykseen,
eikä meillä ole ollut isoa miestä hoitamaan se.
Jo tässä vaiheessa, levypallojen, syöttöjen, puolustuksen osalta,
Russellin ylivoimaisuudesta ei ole epäilystäkään.
SENSAATIOMAINEN! JÄTTIMÄINEN!
Olen kaiken velkaa vaimolleni.
Joskus mietin, mutta Rose ei. Hän ei lakannut puhumasta minulle.
Harjoittelun jälkeen, ja jopa taukojen aikana,
hän rohkaisi minua.
Hän teki samoin kotipelien jälkeen.
Hän ei voinut vain silloin, kun olimme tien päällä.
Kaipasin hänen kannustuspuheitaan silloin.
Kun menin naimisiin Rosen kanssa 1956, olin 22-vuotias, suoraan olympialaisista -
enkä tiennyt lainkaan, mitä tein.
Tiesin vain, että Rose hyväksyi minut ja välitti minusta -
koripallosta riippumatta, mikä oli suuri läpimurto minulle.
Celtics oli itäisen divisioonan kärjessä -
ensimmäistä kertaa historiassa.
Nyt he pelaavat St. Louis Hawksia vastaan mestaruudesta.
CELTICS KOHTAA HAWKSIN PUDOTUSPELIEN AVAUKSESSA
Bostonissa täysi tupa näkee NBA-mestaruustaistelun -
St. Louis Hawksin ja Boston Celticsin välillä.
Russell tukijalalla.
Se oli mahtava sarja.
Bill Russell, mitä kovempi peli, sitä parempi hän oli.
Yritin neljää layupia. Hän blokkasi kaksi ensimmäistä,
ja heitin seuraavat ohi katsoessani häntä.
Sarja, ja Russellin tulokasvuosi,
päättyi seitsemännen pelin viimeisillä minuuteilla.
Viimeisen erän lopulla peli on tasan.
Russell ajaa oikealta vasemmalle ja nostaa sisään. Ja menee johtoon!
Macauley pallon kanssa, ympyrän yläosassa.
Korin alla Pettit, hän ajaa korille, Russell rikkoo häntä.
Hän menee viivalle mahdollisuutenaan tasoittaa peli.
Hän on valmis. Hän kyykkää ja heittää. Renkaan ympäriltä sisään!
Siinä pelissä oli kaksi mahtavinta suoritusta, jotka olen nähnyt.
Ensimmäisen teki Russell.
Peli on tasan, aika loppuu,
ja Celtics tulee. Vasemmalla, Cousy.
Cousy heitti hänelle pitkän syötön. Hänen piti ottaa se kiinni ja pussittaa -
yhdessä liikkeessä. Hän ei pystynyt tekemään koria.
Ei mennyt! Levypallo Martinille. Martin kentän keskellä.
St. Louisilla on pallo,
ja yksi syöttö miehelle, joka yhden pompun jälkeen -
aikoi voittaa pelin layupilla.
Coleman oli kaikkien edessä.
Jack Coleman etenee, ja siitä tulee läpiajo.
Painoin pääni alas ja yritin kaikkeni.
Bill Russell juoksee takaisin.
Russell meni ohitseni välähdyksessä.
Hän nostaa pallo korille. Russell blokkaa! Mikä suoritus Bill Russellilta!
Se olisi antanut heille johdon kolme tai neljä sekuntia jäljellä.
Yhden jatkoajan jälkeen tilanne on 113-113...
Seuraavan upean suorituksen teki Alex Hannum.
He ottivat aikalisän sekunti jäljellä.
Jim Loscutoff upottaa vapaaheiton.
Celtics johtaa kahdella pisteellä, mutta Hawksilla on aikaa yhteen heittoon.
Hawks kokoontuu pelaajavalmentaja Alex Hannumin ympärille.
Hannum sanoi: "Heitän pallon kentän toiseen päähän.
Osun takalevyyn. Pettit, ota se kiinni. Tee kori."
Syöttö oli täydellinen.
Hyppäsin, enkä tullut alas. Sain sen kiinni ja heitin ilmaan.
Se toimi. Paitsi että heitin ohi.
Ja peli päättyy siihen.
Ja Celtics voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa.
Ja myös tälle selostajalle ensimmäinen.
Olimme onnellisia, ensimmäinen mestaruus.
Red Sox ei ollut voittanut vuosiin eikä Bruins,
Patriotseja ei ollut silloin.
Pelin jälkeen -
Red sanoi, että parta ajetaan pois.
Olin unohtanut sen pukuhuoneeseen asti.
ja kouluttaja toi esiin partaterän ja partavaahdon.
Sinä iltana minusta todella tuli osa tiimiä.
CELTICS VOITTAA MESTARUUDEN 125-123
CELTICS VOITTAA ENSIMMÄISEN NBA-MESTARUUDEN
Upean tulokasvuoden jälkeen -
Bill ja Rose päättivät, että on turvallista kotiutua Bostonin alueelle.
He ostivat talon Readingistä.
Reading on esikaupunkialue, työväenluokkaa, konservatiivinen.
Russell asui Readingissä koko Celtics-uransa,
mutta ei tuntenut oloaan asettuneeksi ja tervetulleeksi.
Hän valitti paikallisten häirinnästä.
Heitä saatettiin seurata ympäri kaupunkia, roskia kaadettiin hänen kotinsa luona.
Kun muutin Readingiin, Massachusettsiin,
olimme kaupungin ensimmäinen musta perhe.
Aina kun isä lähti kaupungista,
"pesukarhut" tulivat kaatamaan roskapöntöt.
Aamulla piha oli täynnä roskaa.
Isä meni poliisiasemalle ja sanoi: "Kun olen poissa kaupungista,
joku pelleilee vaimoni kanssa kaataen roskapönttöjä."
He sanoivat ettei pesukarhuille ei voi tehdä mitään.
Menin siis osavaltion hallituksen puheille ja hankin aseluvan.
Ja yhtäkkiä "pesukarhut" eivät enää palanneet.
Bostonin piti olla rodullisesti liberaali kaupunki.
Sillä oli 1800-luvun maine Amerikan Ateenana.
Mutta Russell löysi ahdasmielisen kulttuurin,
jossa monet työväenluokan valkoiset paheksuivat mustien läsnäoloa.
Boston oli -
vähiten -
liberaali kaupunki NBA:ssa, kun saavuin sinne.
Rasismia oli muuallakin kuin Bostonissa.
Tämä oli 50-luku Amerikka.
...neljä, kuusi, kahdeksan, emme halua integroitua!
Kaksi, neljä, kuusi, kahdeksan, emme halua integroitua!
PITÄKÄÄ VALKOISET KOULUMME VALKOISINA KKKK
Russell yritti löytää lohtua maan väkivaltaisista rodullisista säröistä,
ei vain pelaamalla peliä, vaan tekemällä voittamisesta tavan.
CELTICS VOITTI 30. KERRAN PERÄKKÄIN, RÖKITTIVÄT PHILADELPHIAN 106-92
CELTICS TUHOSI N.Y:N
Celtics marssi läpi kauden 1957-58,
muuttaen Russellin 22 levypalloa per ottelu helpoiksi pisteiksi.
He näyttivät valmiilta voittamaan toisen tittelin.
CELTICS SUOSIKKI HAWKSIA VASTAAN, KUN NBA:N FINAALITAISTELU ALKAA
Hei, koripallofanit. Täällä Johnny Most kentän laidalla,
ja tervetuloa 1958 maailmanmestaruussarjaan -
Hawksin ja Celticsin välillä.
Kolmannen pelin toisella puoliskolla, sarjan ollessa tasoissa,
Russell hyppäsi blokkaamaan ja putosi pahasti,
reväyttäen jänteitä ja murtaen luun nilkassaan.
Emme toivoneet Billille huonoa onnea,
mutta emme olleet tyytymättömiä hänen nilkkansa nyrjähtämiseen.
Nyrjäytin nilkkani vakavasti, enkä voinut pelata parissa pelissä.
Russell palasi kuudenteen peliin St. Louisissa -
Celticsin ollessa sarjassa tappiolle 3 - 2,
mutta hän nilkutti yhä nilkkaansa.
Pettit korin alla. Kaksi pistettä Tom Heinsohnin yli.
Pettit ajaa, eikä edes Russell voi pysäyttää häntä.
Macauley pallon kanssa. Ja peli on ohi!
Mestaruus kuuluu St. Louis Hawksille -
Bob Pettitin 50 pisteen myötä.
Hävisimme kuudessa pelissä.
Mutta tiesimme, että se on kuin köyhyyden ja pennittömyyden ero.
Köyhyys on mielentila, pennittömyys on väliaikainen tilanne.
Tiesimme, että se oli tilapäinen tilanne.
Seuraavana vuonna meidän on voitettava mahdollisimman monta peliä.
Olimme kaikki kilpailijoita, alkaen Arnoldista.
...kantaa palloa, Mendy! Edes kerran.
CELTICSIN VALMENTAJA, 1950-1966
Red oli intensiivinen.
Hän ei halunnut, että kättelemme vastustajia ennen peliä.
Me vihasimme heitä!
Arnold vei sen ehkä uudelle tasolle,
mutta hän ei halunnut rinnakkaiseloa,
vain, että rökitämme heidät.
Seuraavalla kaudella 1958-59 -
Celtics voitti liigan runkosarjan.
Kykenimme pelaamaan minkälaista tahansa koripalloa.
Pystyimme juoksemaan -
tai pelaamaan puolikentän peliä kenen tahansa kanssa -
aina yhtä helposti.
Red täytti joukkueen nuorilla pelaajilla, joiden hän toivoi kasvavan yhdessä.
Vuoden 1957 varaustilaisuuden jälkeen Red ilmoitti:
"Varasin Sam Jonesin North Carolina Centralin yliopistosta."
"Mitä mieltä olet, Russ? Onko hän meille hyvä valinta?"
Sanoin: "Kuka hitto on Sam Jones? Hän on Schvartze."
Se tarkoitti mustaa henkilöä jiddishiksi.
Hän sanoi: "Luulin sinun tuntevan hänet." Sanoin: "En tunne heitä kaikkia."
Tunnet hänet tai et,
mutta epäilemättä Sam Jonesista tulisi kovan luokan koripalloilija.
Hassua on, että Sam vaikutti aina vanhalta mieheltä.
Sam Jones ei saa tunnustusta, jonka hän ansaitsee pelaajana.
Peliä ymmärtävät tietävät, että Sam oli tärkeiden hetkien pelaaja.
Emme tienneet mistä, mutta tiesimme, että hän heittää levyn kautta sisään.
Hänen vastustajansa ei halunnut olla.
Hän ei epäröinyt heittää, eikä hän heittänyt ohi.
Red yritti saattaa Billin taas yhteen kaverinsa K.C. Jonesin kanssa.
Toimittajat puhuivat aina Redin ideasta peluuttaa K.C:tä.
Kyseltiin, että miksi hän pelaa, kun hän ei tee mitään.
Red imi sikariansa, puhalsi vihreää savua ulos -
ja sanoi: " K.C. Jones, tiedän vain,
että kun laitan hänet peliin, joukkueemme ottaa johdon."
K.C. Jones katkaisee, ja Celtics tulee.
K.C. oli paras näkemäni puolustava takamies.
Red kehitti joukkuekulttuuria pelaajien omituisuuksien ympärille,
antaen heidän olla omat itsensä.
Hän rakensi muutakin kuin voittavaa organisaatiota.
Tämä oli veljeskunta.
Olimme perhettä ja onnekkaita,
että saimme pidettyä ytimen kasassa.
Kannustimme ja tuimme toisiamme,
ja teimme kaikkemme toisten menestyksen puolesta.
Hän rakasti joukkuetovereitaan, ja he olivat monin tavoin toinen perhe.
Olimme helliä toisiamme kohtaan.
Paras tapa olla hellä on olla hauska.
Jos puhuu ihmisille, jotka tuntevat Bill Russellin,
sitä ajattelee ensin käkätystä.
Hän on todella ylimielinen.
Hän on Bill Russell!
Hän on myös hullu tyyppi, joka nauraa ja vitsailee kanssasi -
ja pitää hauskaa.
Hän käkätti kuuluisaa nauruaan.
Hänen naurunsa oli tarttuva ja ainutlaatuinen.
Aito.
Se oli kuin...
Kun kuulin käkätyksen ensi kertaa, sanoin: "Nauraako hän minulle?
Mitä hän puuhaa?"
Kun hänet saa nauramaan, hyvin menee.
Nauruni ja oksenteluni osalta Red sanoi, että ajaisin hänet pois koripallosta.
Joskus tulin peliin ja vain oksensin.
Minulle oli tärkeää, että olin hermostunut.
Jotkut ovat niin intensiivisiä,
että heidän on löydettävä keino vapauttaa se intensiivisyys,
jotta he voivat rentoutua ja suoriutua.
Sen tehtyäni voin hyvin, ja se näytti pahemmalta kuin kuulosti.
Muistan, kun lämmittelimme erääseen peliin.
Sanoin:
"Russell unohti oksentaa." Joten kutsuin joukkueen pois kentältä.
Käskin kaikki takaisin pukuhuoneeseen.
Käännyin ja sanoin: "Russell, mene oksentamaan."
Hän meni oksentamaan, ja me voitimme.
Kuulimme hänen menevän ja ajattelimme: "Luojan kiitos, että hän oksensi.
Koska tiesimme hänen olevan valmis. Hän pelaisi valtavan pelin.
Vuoden 58-59 kauden lopussa -
Celtics sai taas mahdollisuuden mestaruuteen.
Ensimmäinen ottelu Celticsin ja Lakersin välillä tapahtui vuonna 1959.
Lakers oli Minneapolisissa, joten se on unohdettu,
mutta silloin Celtics alkoi dominoida Lakersia.
Boston on voittanut kolme peräkkäin, joten Lakersillä on kaikki pelissä.
Neljännessä pelissä Russell piti kaikki muut pois levystä -
ottaen 30 levypalloa.
Bob Cousy ajaa korille, kun Boston lisää painetta.
Celtics voittaa 118-113.
Auerbachin joukkueen ensimmäinen puhdas nollille voitto pudotuspeleissä.
Celticsin vuoden 1959 finaalien ylivalta osoitti,
että joukkue oli todella saapunut,
ja nosti Billin takaisin mestariksi.
CELTIC VOITTI NELJÄNNEN PERÄKKÄISEN PELIN JA TOISEN MESTARUUDEN KOLMESSA VUODESSA
Silloin rakastin uraani.
Pidin sen jokaisesta minuutista.
Se oli upeaa ja hienoa aikaa.
Sinä vuonna MVP:tä ei voittanut Russell,
vaan Hawksin Bob Pettit.
Mutta Bostonissa -
oli selvää, että Bill Russell oli arvokkain Celticsin pelaaja.
Tiesin, että hän oli hyvä ottamaan levypalloja ja syöttämään,
mutta en tiennyt, että hän on johtaja.
Ei tiedetty, että hän oli niin omistautunut voittamiseen -
ja joukkueen rakenteeseen.
Tärkeintä oli, että hän oli voittaja.
Siksi hänestä tuntui, että hänen pitäisi saada kunnioitusta -
sen perusteella, mitä he pystyivät saavuttamaan joukkueena.
Bob Cousy oli ollut johtaja, mutta oli selvää, kenestä tuli johtaja.
Bob tuli sinne, ja hän oli joukkueen tähti.
Hän olisi voinut sanoa: "Olen tähti." Mutta hän sanoi: "Tehdään se."
Yhdessäkö? -Kyllä.
Olin tähti, kun hän tuli Bostoniin,
ja sitten hänestä tuli tähti,
mutta media ei antanut hänelle kunniaa siitä.
Ennen pelimatkaa Bob Cousyn nilkka nyrjähti.
Lähdimme matkalle. Pelasimme viisi peliä peräkkäin.
Russell halusi näyttää pystyvänsä ilman Cousya.
Hän blokkasi varmaan 9 000 heittoa. Se oli uskomatonta.
LaRusso hyppää, Russell blokkaa sen!
Voitimme kaikki viisi.
Palasimme Bostoniin. Otsikoissa luki: "Pelaako Cousy pelaa tänään?"
COUSY SIVUSSA, MUTTA CELTICS VOITTI SILTI
CELTICS PYSYY LYÖMÄTTÖMINÄ COUSYN OLLESSA SIVUSSA
FANIT TODISTAVAT, ETTÄ COUSY YHÄ YKKÖNEN
Kasvaessani Bostonissa -
tämä Russellin ja Cousyn joukkue -
oli ainoa voittava ammattilaisurheilujoukkue -
naapurustossani.
RUSSELL - SUURI HEINSOHN - SUUREMPI
COUSY - SUURIN 18 PISTETTÄ
Celticsin fanitus kasvoi, mutta Billin arvostus ei.
Bill Russell ei saanut täydellistä hyväksyntää,
jonka olisi ansainnut, vain siksi, että hän oli musta.
Se oli niin yksinkertaista.
Kirjoittajat olivat täysin epäkunnioittavia.
Kun valkoinen lehdistö -
kaikkine ennakkoluuloineen -
käsitteli mustien miesten tulemisen ensimmäistä ja toista aaltoa,
se oli aivan hirveää.
Kovan linjan valkoiset käyttivät niitä sanoja paljon yksityisesti.
Se vaikutti varmasti heidän julkisiin kirjoituksiinsa. Se oli inhottavaa.
"Mustat urheilijat olivat tietämättömiä. He osaavat vain pelata.
He eivät olleet älyllisiä. He osaavat juosta ja hypätä."
Parvekkeeseen viitattiin -
esimerkiksi Boston Gardenissa "n-sanan taivaana".
Sitä kuuli lehdistöboxista.
Liigassa ei ole paljon mustia pelaajia.
Se oli valkoisten miesten, kirjoittajien ja yleisön peli.
Eikä kaupunki ollut valmis Billiä varten.
Hänen autonsa hajosi myrskyssä, ja ihmiset ajoivat ohi.
He tiesivät, kuka hän oli. Hän on Bill Russell, hyvänen aika.
Ihmiset ajoivat ohi ja pilkkasivat häntä, eivätkä pysähtyneet auttamaan.
Entä jos Larry Birdin auto hajoaisi.
Parkkipaikallinen ihmisiä anelisi saada auttaa Larrya.
Jos Russell kohtasi vastatuulia Bostonin kaduilla,
hän joutui kohtaamaan myrskyn kentällä.
Viime kaudella Celts voitti toisen NBA-mestaruutensa,
mutta ongelmia on tiedossa.
Ongelmia Wilt Chamberlainin muodossa,
joka saa jopa Russellin näyttämään lyhyeltä. Wilt the Stilt on 218-senttinen.
Olin onnekas.
Aloin pelata ammattilaisia vastaan -
myöhään yläasteella ja aikaisin lukiossa.
Joten yritin rökittää heidät.
Joten tiesin, että pärjäisin ammattilaisena jopa varhaisessa iässä.
Wilt Chamberlain, luultavasti yksi parhaista urheilijoista -
koskaan, kaikki lajit huomioon ottaen.
Tämä mies oli superurheilija.
218 senttiä ja 122 kiloa.
Wilt Chamberlain oli Shaq ennen Shaqia,
jos Shaq olisi ollut myös olympiatason urheilija.
Kun olet yli 113-kiloinen,
odotan näkeväni sinut dominoimassa korin alla.
Jos ei ole Wiltiä,
ei ole Magiciä, ei Birdiä, ei MJ:tä, ei ketään.
Wiltin ensimmäinen koripallotyötarjous ei tullut NBA:sta.
Uudella vetonumerollaan -
Harlem Globetrotters sai 20% lisää faneja vuonna 1958.
Abe Sapersteinin perustama värikäs ja kuuluisa ryhmä -
sai lukemattomia faneja ympäri maailmaa.
Kun on lapsi, siis musta lapsi,
Harlem Globetrotters on kuin taivas.
Wilt hyväksyi vakavan miehen roolinsa Globetrottersin tempuissa.
He lähettivät minulle kopion 100 000 dollarin sekistä.
He tarjosivat 100 000 dollaria puolen vuoden sopimuksesta.
Kaltaisesi tienaavat sen verran koko ajan, mutta minä?
Olisin hypännyt kerrostalon katolta 100 000 dollarista.
Isoisälleni ja hänen sukupolvelleen -
Harlem Globetrotters oli ylpeyden syy.
He kiersivät maata ja voittivat aina Washington Generalsin.
Mutta älykkäiden mustien keskuudessa kritisoitiin,
että he ovat pellejä.
Se on vain jatkoa Mantan Morelandille -
ja muille Black Sambo -hahmoille.
Osalle mustaa yleisöä he muuttuivat sankareista -
mustien saavutusten pilaajiksi.
1956 Bill Russell oli saanut oman tuottoisan tarjouksensa -
Globetrottersilta ollessaan vielä collegessa.
He lähestyivät Bill Russellia: "Jos haluat tienata rahaa, tule mukaan."
Russell oli oma itsensä ja sanoi: "En hemmetissä."
Isäni sanoi: "Poikani ei koskaan pelaa Globetrottersissa.
Hän on maailman paras koripalloilija.
Hän ei ole pelle.
"Miksi menisin, kun olen olympiaurheilija?
Olen voittaja.
En tarvitse tätä validoimaan itseäni."
Wiltkään ei etsinyt validointia.
Kun Wiltin vuosi Globetrottersissa oli ohi,
hän astui NBA:han 1959 Philadelphia Warriorsin kanssa.
Koripallofanit odottavat, miten pärjäät -
varsinkin Bill Russellin kaltaisia pelaajia vastaan.
Oletko valmis tähän?
Luulen pärjääväni mies miestä vastaan lähes kenelle tahansa liigassa.
Warriorsin edellinen kausi oli tappiollinen,
mutta Wilt antoi heille eväät voittamiseen.
Kun Wilt tuli liigaan, hänen tilastonsa olivat loistavat.
Hän teki 37 pistettä ja 27 levypalloa per peli,
ja Philadelphia oli yhtäkkiä haastaja.
Wilt the Stilt on tulessa.
Hän pussitti kun halusi.
Hän oli vahvempi ja hyppäsi korkeammalle kuin muut.
Kun hän sai pallon ajaessa korille, kukaan ei voinut puolustaa häntä.
Se on mahdotonta.
Ensimmäinen kohtaamisemme runkosarjassa oli Bostonissa.
RUSSELL, TÄHTI, KOHTAA WILTIN
Garden myytiin loppuun kuukausia ennen peliä,
ja katsomot täyttyivät ennen lämmittelyä.
BILLIN JA WILTIN ENSIMMÄINEN PELI 7.11.1959
Kun Philadelphia tuli lattialle, jännitys vain nousi.
Se oli ällistyttävää. Katsoin hänen käsiään ja tiesin.
"Hän voi pitää koripalloa kuin pesäpalloa."
Tiesimme, että meillä olisi ongelma, ja Russellilla olisi ongelma.
Luulin hänen olevan ainakin 13 senttiä pidempi.
Ja mietin: "Katsonko häntä silmiin vai enkö katso ylös?"
Sanoin, että katson suoraan eteenpäin.
Joten katsoin hänen rintaansa.
Sitä ei voinut hyväksyä.
Kaksi saman aikakauden suurinta miestä,
jotka kohtaavat toisensa ensimmäistä kertaa.
Chamberlain sai pisteensä -
ja kohteli Russellia kuten kaikkia senttereitä, mutta Russell piti puolensa.
Aikakaudellamme niin iso vastustaja laitettiin tuplapuolustukseen.
Kaikissa näkemissäni klipeissä näin Russellin vartioivan häntä yksin,
joten hänen piti käyttää kulmia ja fysiikkaa.
Russell tajusi, ettei hän pysty -
pysäyttämään Chamberlainia, ellei tehnyt jotain epätavallista.
Billin asemoi itsensä -
ja yrittävän estää pallon syötön.
Samalla näkee Wiltin laskelmoivan -
estääkseen Billin temput.
Tiesin, etten voinut pysäyttää häntä.
Mutta voisin hidastaa vauhtia. Se oli parasta, mitä keksin.
Minulla taisi olla yli 20 pistettä ja yli 20 levypalloa.
Luulin, että hänellä oli hyvä peli, yli 20 levypalloa ja 30 pistettä.
Meillä molemmilla oli monta blokkia ja muuta.
Siinä pelissä Chamberlain sai kaikki tilastot -
RED AUERBACHIN ÄÄNI
paitsi voittoa.
WILT EI NUUTUNUT
RUSSELSELL PYSÄYTTI STILTIN ENSIMÄISESSÄ OTTELUSSA
60-luvun alussa, NBA toivoi houkuttelevansa faneja näytösotteluilla.
Vuonna 1961 Celtics ja Hawks sopivat ottelusta Kentuckyn Lexingtonissa.
Ja se myytiin loppuun!
Ensimmäistä kertaa sillä stadionilla oli 10 000 ihmistä.
Pelin aamuna Celtics kirjoittautui Phoenix-hotelliin.
Mutta Lexingtonissa, kuten useimmissa etelän kaupungeissa, oli yhä erottelua.
Menimme hotellin alakertaan,
ja tiskin takana olevat ihmiset sanoivat:
"Emme palvele mustia täällä."
Sama hotelli, mutta emme saaneet samaa ruokaa.
Joten päätin,
ja muut päättivät kanssani, etteivät pelaa.
Joten sanoin Redille, että lähdemme.
Hän sanoi: "Hetkinen. Katsotaan, mitä on tekeillä."
Arnold soittaa -
kahvilan johtajalle ja sanoo: "He ovat vieraita!
Teidän pitää palvella kaikkia vieraita."
Joten palasimme alas, ja he sanoivat: "Saimme luvan palvella teitä."
Russ sanoi meidän vain vitsailleen: "Emme oikeasti asu hotellissa."
He sanoivat: "Sitten emme voi palvella teitä!
Emme tarjoile mustille tässä hotellissa."
Ja me pakkasimme ja lähdimme.
Sanoin Redille,
haluavani, että Celtics pelaisi, ja selventääkseen asian,
mustat sanoivat etteivät pelaa niissä olosuhteissa.
Soitin toiselle joukkueelle ja sanoin, että Celticsin mustat eivät pelaa.
Toisen joukkueen mustat päättivät myös olla pelaamatta.
Täysin valkoiset Celtics ja Hawks pelasivat Lexingtonissa sinä iltana.
Media huusi, että heidät pitäisi erottaa, heitä pitäisi sakottaa,
He pettivät joukkuetoverinsa ja varastivat rahaa,
otettuaan maksun siitä, etteivät pelanneet.
Bill teki sen selväksi.
"Jos se toistuu, teemme samoin."
Hän on yhä osa ensimmäistä mustien pelaajien aaltoa.
Hän on tietoinen rotuun liittyvästä painosta hartioillaan,
koska hän edustaa paitsi itseään, myös yhteisöä.
Urheilijat ovat nyt ottaneet soihdun ja kantavat sitä.
Meillä on omat nyt foorumimme.
Olisimme twiitanneet ravintolassa:
"Ettekö aio palvella meitä?"
Olisimme laittaneet sen heti Twitteriin.
Olen hemmoteltu.
En tiedä, mitä tarkoittaa, kun menee hotelliin ja sanotaan:
"Et voi yöpyä täällä. Sinä nukut takana."
En tiedä, mitä tarkoittaa mennä "Vain valkoisille" -juomalähteelle.
Suurin osa varsinkin nykypelaajista,
eivät kestä edes kymmenesosaa siitä, mitä hän kävi läpi.
Ironista on, että samalla kun he kokevat rasismia kentän ulkopuolella,
mustat pelaajat menestyvät koripallossa.
1960-luvun alkuun mennessä NBA saapui USA:n urheilun valtavirtaan.
Se oli kaupallisen kasvun aikakautta.
Yksi avaintekijä oli afroamerikkalaisten supertähtien saapuminen.
Oscar Robertson, Elgin Baylor.
He olivat mahtavia koripalloilijoita.
Se, että joukkueisiin tuli niin paljon mustia urheilijoita,
jatkoi sen menestystä.
He nostivat koripallon tasoa.
Se on mustan urheilun esteettisyyttä: "Miten voin ilmaista itseäni pelissä?"
Yleisö lumoutui uudesta kilpailusta kahden suuren mustan sentterin välillä.
Lehdet, fanit ja kaikki hehkuttivat sitä.
Se oli upea yhteenotto.
BILL: "WILTIN VARTIOIMINEN ON KUIN SOTAA"
WILT: "BILL ON GLADIAATTORI"
NBA käytti Russellia ja Wiltiä pelin markkinointiin, ja se toimi.
He toivat katsojia peleihin.
Kutsutaan sitä hypetykseksi tai julkisuudeksi, jotta saamme väkeä.
Molemmat kaupungit olivat loppuunmyytyjä.
Se toimi lehdistölle, toimi saadaksemme yleisöä,
mutta emme välittäneet kirjoituksista, halusimme vain voittaa.
Chamberlainin vastustajana ei ollut helppoa.
Wilt oli pelannut vain pari vuotta, mutta oli kaikkien aikojen dominoivin pelaaja.
Hän vain otti pelit haltuunsa.
Hän teki 50 pistettä pelissä sinä vuonna. Se on hänen keskiarvonsa, 50 joka pelissä.
Voitko kuvitella 50 keskiarvon?
Tein sen kerran 13 vuodessa, ja se vaati neljä jatkoaikaa.
Ottelussa New York Knicksia vastaan maaliskuussa 1962 Wilt ylitti itsensä -
ja teki ennätyksen, jota useimmat eivät usko ikinä rikottavan.
Hän teki 100 pistettä.
Sen pelin jälkeen haluttiin joka ilta sata pistettä.
Yleisön mielestä Wiltin ainoa haastaja oli Bill Russell.
Media esitti tarinaa,
ja kahdella titaanilla oli paineita suoriutua.
Minusta tuntui, että joka sunnuntai -
olimme valtakunnallisessa televisiossa.
Ja jos pelasin tavallisen pelin, sain lokaa niskaani.
Hän teki joko 60 tai 65.
Wilt ja Bill kilpailivat.
Sitä ei voi verrata tämän päivän peliin. Se oli eri aikaa.
Ihmiset eivät osanneet päättää, kuka oli hyvis tai pahis,
koska Chamberlain oli paljon seurallisempi.
Hän oli helpommin lähestyttävä.
Eli: "Tässä kulmauksessa on se, mistä pidämme mustissa."
Ja tässä kulmauksessa on Bill Russell, uhkaavampi musta mies.
"Emme edes tiedä, pitääkö hän meistä." Tajuatteko?
Kauden 1961-62 lopussa Wilt yritti jälleen kerran todistaa,
että hän saisi Warriorsit maaliviivan yli syösten Celticsin valtaistuimelta.
Bill saattoi olla aikansa supertähti,
mutta hän lähestyi peliä, kuin olisi ollut yksi muista.
Wilt sanoi: "Olen Wilt Chamberlain. Teen 100 pistettä.
Tehkää te, mitä haluatte, minä voitan."
Lähestymistapa oli eri.
Molemmat strategiat olivat tehokkaita.
Billin joukkue juoksi Warriorsin suohon avauspelissä,
mutta toisessa pelissä Wiltin pysäyttämätön pussitus tasoitti sarjan.
Minun piti olla kurinalainen, etten alkaisi hänen kanssaan numeropeliin.
Siinä sarjassa Russell tuli pukuhuoneeseen.
Hän sanoi, että todella hoitaa Wiltin.
"Se vaatii minulta paljon,
mutta teidän on parasta hankkia johto."
Kun on yrittänyt varastaa pallon Wiltiltä, hypännyt hänen eteensä,
pelannut hänen takanaan, vienyt tuolin hänen altaan,
ja yrittänyt pakottaa vaikeampia koreja,
hän ei enää pystynyt kentällä paljoonkaan.
Mutta haluan sanoa tämän. Kun Russell oli tehnyt taikansa,
Wilt oli kuin vihainen mies.
Tappelu on käynnissä ja Chamberlain sen keskellä.
Hän teki 35 pistettä, mutta me voitimme puolet niistä peleistä.
CELTICS TUHOAA SAM JONES, WILT ISKEVÄT YHTEEN
Hänen henkilökohtaiset tilastonsa eivät ehkä loista verrattuna Wiltiin.
Mutta loppujen lopuksi -
hän luuli aina, ettei sillä ollut väliä, miten peliä pelasi, montako pistettä teki,
kunhan lopulta voitti ottelun.
Kun sarja oli 3-3,
kumpi tahansa saattoi voittaa.
Vuoden 1962 itäisen divisioonan mestaruussarjan ollessa tasan,
seitsemäs peli korosti eroa Chamberlainin ja Russellin välillä.
Chamberlain oli mahtava.
Mutta Russell kilpaili kuin leijona.
Mitä tahansa voittaakseen, tämä mies repi itsestään irti.
Ero riippuisi parista suorituksesta lopussa.
Ja naurettava asia on tämä.
Bostonissa -
me luotimme täysin Bill Russelliin.
Mikä ottelu tämä onkaan!
Kun 13 sekuntia oli jäljellä, ja peli oli tasan,
Celtics sai mahdollisuuden voittaa.
Cousy ajaa oikealle ja tulee takaisin keskelle.
Heinsohn takalinjalle. Heitto menee ohi.
Heitto ei uponnut. Philadelphia saa pallon.
Nyt oli Warriorsin tilaisuus.
Heillä oli vain yksi suunnitelma. Antaa pallo Wiltin käsiin.
Mikä suoritus Russellilta!
Se oli merkki siitä, miten paljon hän haluaa voittaa.
Bostonin pallo.
Sarjavoiton ollessa kyseessä, Bill tiesi keneen luottaa viimeisen heiton osalta.
Sam Jones heittää kaukaa.
Aika loppui, ja Boston Celtics teki sen taas!
Bill Russell sanoi:
"Jos haluaa olla mestari yksin,
mene pelaamaan tennistä.
Mutta jos haluaa voittaa perheenä, on oltava joukkuetovereita."
CELTICS PUDOTTI WARRIORSIN, VALMISTAUTUU LAKERSIÄ VASTAAN
Seuraavan lipun ripustamiseksi -
Celticsin piti voittaa tuttu, mutta kehittynyt vihollinen.
LAKERS-KORIPALLO PLAYOFF-HINNAT
Lakers muutti Los Angelesiin Minneapolisista,
joukkueessaan pari nousevaa tähteä.
Minä olen Jerry West -
ja ennen minä...
Mikä se peli on, jossa kuljetetaan palloa? Ai niin, koripallo.
Hot Rod Hundley selän takaa seuraavaan aaltoon, Jerry Westille.
West nostaa taas sisään.
Jerry oli mahtava pelaaja. Yksi loistavista hyökkäävistä pelaajista,
joka oli yhtä hyvä puolustava pelaaja.
Jerry West oli ykkösvaraus,
yksi parhaista heittäjistä ja kaikkien aikojen kovimmista pelaajista.
Hänet tunnettiin L.A:ssa tärkeiden tilanteiden pelaajana.
Pelin lopussa, kun syötti Jerrylle pallon, homma toimi.
Celticsiä vastaan pelaaminen ei huolettanut minua.
Heidän piti kilpailla minua vastaan.
Meillä oli myös Elgin Baylor, jota oli hauska katsoa.
Elgin Bayloria parempaa hyökkääjää ei ole ollut.
Ei muisteta, kuinka upea Elgin oli. Hän oli pysäyttämätön.
Elgin oli tri J ennen tri J:tä. Hän oli Michael ennen Michaelia.
Vuoden 1962 finaalien viidennessä pelissä Baylor kantoi joukkuettaan -
tekemällä 61 pistettä, finaalien ennätyksen.
Voi luottaa, että pystyy siihen, hoitaa homman.
Kaikilla loistopelaajilla oli sitä itseluottamusta.
Ratkaiseva seitsemäs peli toi ennätysyleisön Gardeniin.
Vuoden 1962 seitsemättä peliä Lakersia vastaan kutsutaan aina Selvy-peliksi.
Viisi sekuntia jäljellä, tilanne 100-100,
Lakersillä oli pallo.
Selvy oli Westin kanssa toinen takamies.
Vartioin Selvyä puolikentästä,
ja Selvy syöttää pois nurkkaan.
Hän heittää sen koriin yhdeksän kertaa kymmenestä.
Kolme sekuntia, kaksi, Selvy heittää!
Ei mene, levypallo... Jatkoaika!
Bill Russell on tunteista polvillaan lattialla.
Jatkoajalla väsynyt Russell teki kuusi pistettä -
antaen Celticsille laihan johdon.
Baylor. Frank Ramsey ottaa virheen.
Hän jättää pelin 23 pisteen kera. Gene Guarilia tulee sisään.
Meillä oli Gene Guarilia, joka ei ikinä saanut pelata.
Redillä ei ole vaihtoehtoja. Guarilia vartioi Elginiä.
Baylor. Guarilia vartioi häntä.
Baylor kääntyy, heittää ohi. Levypallo, Russell!
Guarilia vartioi Bayloria. Selvyn yrittää tipata sisään.
Levypallo, Sam Jones!
Hän pelkäsi niin, ettei voinut liikkua.
Elginin hämätessä, hän ei liikkunut eikä reagoinut, vain seisoi.
Otti Elginin pois pelistä.
Ei mene. Levypallo. Ja virhe.
Baylorin virhe. Elgin Baylorin peli on ohi.
Boston Garden antaa suosionosoitukset Elgin Baylorille.
Russell kättelee mahtavan pelaajan kättä,
Elgin Baylorin.
Kun peli oli hallinnassa, Cousy kulutti ajan loppuun -
ikonisella oikean käden kuljetuksellaan.
Hän käyttää aikaa, sekunnit kuluvat -
ja peli on ohi!
Ja isolle Bill Russellille 30 pistettä,
ja 40, toistan 40, levypalloa.
Mahtava koripallopeli.
Pukuhuoneessa oli perinteinen oluen tuoksuinen juhla.
Russellin viides mestaruus,
ja Celticsistä oli tullut dynastia.
VIIDES MESTARUUS KUUDESSA VUODESSA
Russell eli tavallaan 60-luvun amerikkalaista unelmaa.
Koti lähiössä,
kolme pientä lasta, rakastava vaimo,
hyvä työ, hieno auto.
Kaikki yleisen hyvinvoinnin varusteet.
Bill ja Rose tunsivat olonsa kotoisammaksi Readingin valkoisessa lähiössä,
ja Reading oli ylpeä kuuluisimmista asukkaistaan.
Keväällä 1963 kaupunki järjesti Russelleille -
juhla-aterian osoittaakseen arvostustaan.
On päätetty, että tämä vuotuinen kaupunkikokous maaliskuussa 1963 -
nimetään Bill Russell -päiväksi.
Bill, kunnioitamme sinua, Rosea ja perhettäsi tänä iltana -
täällä Readingissä ei vain koripalloilijana,
vaan myös urheilijana, atleettina ja perheenisänä...
Tämän kaupungin elinikäisenä asukkaana,
haluan ajatella, että yksi sen erinomaisista piirteistä -
on naapurihenki.
Rouva Russell, on ollut äärimmäinen ilo, ja pidän sitä kunniana...
Hän on kunniaksi rodulleen, ihmiskunnalle.
...murtaa leipää sinun ja rouva Russellin kanssa.
Ja nyt on vuorosi mikrofonin ääressä.
Kiitos paljon.
Olen taas todella hermostunut tänä iltana.
Pelaisin mieluummin Chamberlainia vastaan kymmenen kertaa kuin kohtaisin tämän.
En tiedä, mistä aloittaa.
Mutta sanon, että vilpittömästi,
tämä on hieman liikaa minulle,
nähdä täällä niin paljon ihania ihmisiä.
Se saa minut tuntemaan, ettei elämäni ole ollut haaskausta.
Luulin, ettei kukaan edes huomannut, että olen täällä.
Muistan tämän aina,
ja toivon vain voivani elää siten,
se saa teidät tuntemaan minua kohtaan näin aina.
Ja arvostan sitä paljon. Kiitos.
Russell oli liikuttunut.
Hän sanoi olevansa vihdoin tervetullut kotikaupunkiinsa.
Viikkoja myöhemmin hän päätti sitoutua Readingiin.
"Olemme kasvaneet ulos kodistamme, on aika etsiä uusi koti Readingistä."
Hän katsoo komeita länsipuolen koteja.
Alle kuukautta myöhemmin -
ilmestyi huhu, että halusin ostaa talon toisesta kaupunginosasta.
Ja naapurit vastustivat sitä kovasti.
Urheilijana, jopa julkkiksena,
olet hyvä tyyppi kaupungissa, kunhan et pysyt kaukana minusta.
Vaimoni Rose tuli kotiin itkien,
nähtyään asukkaiden allekirjoittavan vetoomuksen kauppaa vastaan.
Rose sanoi: "Unohdetaan se talo.
Meitä ei haluta tänne."
"Ostin talon, ja minä maksan asuntolainan.
En välitä muiden mielipiteistä."
"Kuka leikkii lastemme kanssa? Mitä valkoiset naapurimme sanovat?"
Rose sanoi.
"Minähän ajattelen lapsiamme.
En voisi katsoa heitä silmiin, jos sietäisin sitä käytöstä."
En anna kenenkään sanella minulle, missä asun.
Russellin voittaessa mestaruuksia ja ollessa yhä huomattavampi,
hän tiesi, etteivät hänen voittonsa suojelleet häntä rasismilta.
Olin reagoinut valkoisten kulttuureiden ennakkoasenteisiin koko elämäni.
Se oli kaikkialla.
Se on uusi elämäntapa.
Kirjastoissa, televisio-ohjelmissa, ihmisten kasvoilla.
Meillä on hyvät mahdollisuudet menestyä.
Tunnet olosi yhtä hyväksi kuin näytät.
Ei voi olla suosittu, ellei osaa pukeutua.
Ja se on sen todellinen kauneus.
Valkoiset eivät voineet tehdä paljoakaan paljastamatta loukkaavia ennakkoluulojaan.
Yritin usein torjua kaikenlaisia ennakkoluuloja.
Puolustin koko ajan, kuten koripallossakin.
Kaipasin hyökkäystä.
Russellin evoluutio oli tyypillistä monille yritteliäille mustille,
jotka työskentelivät ahkerasti ja joiden piti ajatella:
"Minun pitäisi käyttää foorumiani ja protestoida omia ja väkeni kokemuksia.
Voinko sanoa enemmän kuin vain saavuttaa?"
Tämä on täysimittaisen hyökkäyksen alku -
erottelua ja syrjintää vastaan.
Vuoteen 1963 mennessä, kansalaisoikeusliikkeen vahvistuttua,
Russell vahvisti sitoutumistaan taisteluun.
Russell johtaa suurta marssia -
Roxburyn mustasta naapurustosta Bostoniin.
Pari kuukautta myöhemmin ostoskeskus Washingtonissa -
oli maan historian suurimman marssin näyttämö.
DC:N PÄÄMAJA MARSSI WASHINGTONIIN
Heillä oli valkoihoisia ymmärtäjiä joka puolelta.
Heidän päätavoitteensa on täysi kansalaisoikeusohjelma.
Amerikassa ei ole lepoa eikä rauhaa,
kunnes mustat saavat kansalaisuusoikeutensa.
Washingtonin marssilla maaliskuussa asuin samassa hotellissa -
kuin pastori Martin Luther King.
Tapasimme aulassa ja keskustelimme lyhyesti.
Hän kutsui minut lavalle, kun piti suuren puheen.
Ja kieltäydyin kunnioittavasti.
Kieltäydyin siksi, että he olivat työskennelleet sen eteen pari vuotta,
enkä minä ollut tehnyt mitään.
Eikä olisi oikein mennä lavalle -
ja sanoa: "Kuulkaa. Olemme tehneet seuraavaa."
Istuin ensimmäisessä rivissä.
Muistamme sen piknikkinä, mutta se pelotti ihmisiä.
Laskuvarjojoukot ympäröivät kaupunkia.
Plasmaa varastoitiin, ja sen luultiin olevan verilöyly.
Washingtoniin marssiin meneminen vaati rohkeutta.
Russellin koripallouran aikana -
maailma kuohui eri tavalla.
Kyseessä ei ollut "työn menetys" tai "uran menetys",
vaan "hengen menetys".
Sain uhkaavia puhelinsoittoja,
joiden mukaan he tappaisivat minut, räjäyttää kotini.
Sanoin: "Kun aikani tulee, olen valmis."
CBS UUTISET MURHATUN MIEHEN TESTAMENTTI
Medgar Evers oli omistanut yhdeksän vuotta elämästään rasismia vastaan.
Nyt hän on kuollut taistelussa.
37-vuotias, toisen maailmansodan veteraani,
nyt marttyyri mustien kamppailussa erottelun lopettamiseksi.
Kun Medgar Evers ammuttiin,
pidimme hänelle muistotilaisuuden Bostonissa.
Istuin Charlie Eversin, hänen veljensä, vieressä.
Sanoin, että jos voin tehdä jotain, tässä on numeroni.
Hän soitti minulle seuraavana kesänä ja sanoi: "Moraalimme on ottanut iskun.
Mikset pitäisi koripalloleirejä Jacksonissa, Mississippissä,
näyttäen, että joku ulkopuolinen välittää?"
MISSISSIPPI
Mississippissä vuonna 1964 oli yhä verenvuodatusta.
Se oli kamalaa.
Jos Valkoisten kansalaisten neuvosto, Ku Klux Klan,
ja joku ryhmä valkoisen rodun säilyttämiseksi,
unohdin nimen, eivät halunneet mitään osaa tähän.
Jos he saavat tahtonsa läpi,
he sanoivat, että heitä ei haittaa tappaa ihmisiä.
Charlie sanoi: "Tiedät, ettemme anna sinulle tapahtua mitään."
Sanoin, että okei.
Hän ilmoitti joukkueen jäsenille menevänsä Mississippiin.
Joku sanoi, että se on aika vaarallinen paikka.
Cousy, Sharman tai joku sanoi:
"Bill, pärjäät kyllä, pidä matalaa profiilia."
Hän oli mies, joka oli juuri voittanut NBA:n mestaruuden,
MVP:n ja muuta, 206-senttinen musta mies, pukinpartoineen,
joka menee Mississippiin Vapauden kesän aikaan, ja pitää matalaa profiilia?
Hän sanoi: "Silloin tiesin olevani pulassa."
Hra Russell, mikä tuo teidät Mississippiin?
Herra Evers pyysi minua tulemaan pari päivää sitten,
ja olen tuntenut hänet jo kauan, joten olin iloinen, että tulin.
Olen seurannut, mitä täällä on tapahtunut,
ja tämä on iso osa elämääni.
Yksi tehtäväni on pitää koripalloleirejä.
Luuletko, että läsnäolosi helpottaa ongelmia?
Toivon niin. En halua pahentaa asioita.
Luuletko saavasi valkoihoiset lapset pelaamaan koripalloa mustien kanssa?
Luulen niin. En ymmärrä, miksi en.
Lapseni leikkivät valkoisten kanssa.
Kukaan ei ole loukkaantunut. -Ei vielä.
Mukava tavata. -Kiitos.
Russell järjesti leirinsä Jacksonissa -
huolimatta tappouhkauksista.
Koska oli liian vaarallista mennä kaupungin ulkopuolelle,
Russell joutui keskeyttämään Mississippin matkansa.
Silti hän oli kävellyt pedon vatsaan -
ja ottanut julkisen kannan rotuterrorismia vastaan.
Tämän päivän kansalaisoikeusliike on seisahtunut.
Emme huomioineet sitä, että on meidän velvollisuutemme -
tehdä tekemättömäksi sen, mikä luotiin kolmen vuosisadan aikana.
Meidän on kumottava kokonainen ajatteluprosessi ,
ja meillä on vain kaksi tai kolme vuotta tehdä se.
Taistelua taistelevia on ymmärrettävä paremmin.
Ihmiset,
valkoiset ja mustat, jotka asuvat taistelukentillä -
päivä toisensa ja yö toisensa jälkeen, ovat todellisia sotureita.
Ihmisoikeudet ovat yhtä monimutkaisia kuin muutkin poliittiset ongelmat.
Olemme kaikki samaa mieltä vain siitä, että ongelma on ratkaistava.
Amerikan kulttuurimyllerryksen keskellä Celtics kohtasi ison muutoksen.
Bob Cousy, parkettien Houdini,
joukkueen kapteeni ja sen suosituin pelaaja,
aloitti viimeisen kautensa.
HYVÄSTIT BOB COUSYLLE
Kun Cousy aikoi jäädä eläkkeelle, hän sanoi: "Tämä on viimeinen vuoteni."
Halusimme varmistaa, että voitamme mestaruuden.
Kausi 1962-1963 oli Bob Cousyn juhla,
ja kunnianosoituksia oli joka kaupungissa.
Kylttejä oli kaikkialla Gardenissa:
"Rakastamme sinua, Cousy." "Kaipaamme sinua, Cooz."
Toivoimme kaikki, että Cousy poistuisi voittajana.
Ehkä halusin mestaruuden yhtä paljon kuin ensimmäisen.
Joukkue teki kaikkensa saadakseen vielä yhden mestaruuden Cousylle.
He pääsivät finaaleihin, jossa heitä odotti tuttu ja vihainen vihollinen.
Celtics hakee -
ennennäkemätöntä viidettä perättäistä maailmanmestaruutta.
Celtics ei onnistunut voittamaan sarjaa Bostonissa.
He veivät sarjan 3-2 johdossa kuudenteen peliin Los Angelesiin.
Se oli dramaattista olosuhteiden takia,
viimeinen vuosi, urani päättyminen, maailmanmestaruus katkolla.
Jos Cousy oli hermostunut uransa viimeisestä ottelusta,
hän ei pelannut siten.
Cousy syöttää Russellille.
Pitkä syöttö Sandersille. Mikä suoritus!
Cousy pelasi vahvan alkupuoliskon johtaen Celticsin hallitsevaan johtoon.
Ensimmäinen puolisko pelistä loppuu...
Celtics-kone, tehty täydelliseksi Cousyn ja Russellin johdolla -
viimeisten seitsemän vuoden aikana, toimi ongelmitta.
Krebs vartioi Russellia ja Baylor...
Sitten, viimeisellä neljänneksellä, Bostonin johtaessa 92-83,
Cousy loukkaantui.
Cousy loukkaantui!
Siirtyen puolelta toiselle, hän näytti loukkaavan vasemman nilkkansa.
Tämä voi olla musertava isku Boston Celticsille.
Loukkaannuin ensimmäistä kertaa 13 vuoteen.
Halusin lopettaa sen lattialla.
Se näyttää olevan vakava vamma, hänen poistumisensa perusteella.
Tunnistimme, että ilman Cousya meillä on ongelmia.
West keskeltä ja tekee korin!
Russell vartioi Bayloria, mutta Baylor pussittaa!
Ilman Bob Cousya aloimme menettää rytmin,
ja meidät murskattiin.
Tiesimme pelaavamme parempaa joukkuetta vastaan,
mutta luulimme voittavamme. Meillä oli tilaisuus.
Red Auerbach astelee sivurajalla.
Kun jäljellä oli vain neljä minuuttia, Celtics oli yhden pisteen johdossa,
kun uskomaton tapahtui.
Bob Cousy tulee takaisin!
Buddy LeRoux, kuuluisa valmentajamme,
jäädytti sen siihen pisteeseen, että pystyin palaamaan -
peliin ja pelaamaan sen loppuun.
Uuden vireen löytänyt Celtics vahvisti johtoasemaansa.
Ja viime sekunneilla pallo oli Cousyn käsissä.
Yksi sekunti jäljellä. Cousy heittää pallon korkealle ilmaan,
ja Boston Celtics on maailmanmestari!
Se on pelin loppu.
Heidän kuudes mestaruutensa seitsemässä vuodessa.
Olin hyvin onnekas 13 vuoteni aikana, ja Jumala täytti viimeisen toiveeni.
No, minä.... -Jestas, mikä tapa lopettaa. Voi luoja!
Pidän siitä, mahtavaa.
Olen aina pitänyt Cousya lähes täydellisenä joukkuetoverina.
Tarttumalla ja halaamalla Russia,
sitä haluaa jakaa ilonsa jonkun läheisen kanssa.
Siinä mielessä voin sanoa, että jos tekisin kaiken uudestaan,
voisin kuvitella pelaavani vain Bostonissa.
Minulta on kysytty monta kertaa tänä vuonna,
mitä kaipaan eniten lopetettuani.
Kun Cous jäi eläkkeelle ja piti puhettaan, ja hänen äänensä särkyi,
kaikki alkoivat itkeä.
Rakastamme sinua, Cous!
Joku huusi: "Me rakastamme sinua, Cous."
Se oli upea hetki.
Sanoin Redille, joka seisoi vieressäni:
"En ikinä kävisi tuota läpi."
Olimme erityisiä, mutta rajallisia ystäviä, ja kunnioitin häntä liikaa -
ollakseni kateellinen, niin kuin muut yrittivät meistä tehdä.
En silti voi sanoa, että olisin ollut Cousylle läheinen.
Ammattilaisurheilussa on liikaa paineita, jotta voisi jakaa toiveensa ja pelkonsa -
saman alan ammattilaisen kanssa.
Russellin pelot alkoivat ylittää toiveet.
Hän oli turhautunut kansalaisoikeuksien edistymisen puutteeseen -
ja mietti, onko pelillä mitään arvoa.
Sen aikana kohtasin loputtoman etsinnän,
jonka kaikkien mustien miesten on käytävä läpi tullakseen miehiksi.
Mutta olin maailmanmestari.
Paine jatkui.
Pelit oli pelattava.
Vastustajat oli kohdattava.
Mies tuli luokseni Bostonissa ja sanoi:
"Mitä teette nyt, kun Cousy ei ole kantamassa teitä?"
Joten sanoin:
"Siitä tulee vaikeaa, on tehtävä muutoksia.
Tee itsellesi palvelus,
ja soita Boston Globelle tai WBZ:lle,
ja selvittä, kuka on ollut tämän liigan MVP viimeiset kolme vuotta."
Tekstitys: Matti Ollila