Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Уже можна розплющити очі? -Поки ні. Ми майже прийшли.
Де ми?
Секунду. Побачиш.
Усе, розплющуй.
Та-да!
Ого.
Ти, мабуть, скучила за цим.
Ти кататимешся зі мною.
-Ні. -О так.
-Анно, ні. -Ти мусиш. Ну ж бо.
Анно, чекай!
-Не смійся. -Тату, розслабся.
Трохи зігни коліна.
Тихо, тут профі не я, а ти. Я лиш платив за заняття.
Голова запаморочиться.
Рюкзак. Окуляри.
Ходімо.
Я і незряча надеру тобі сраку.
Дай сюди.
Віддай!
Швидше. Зберіть усе.
Ще ось тут.
Несіть сумку.
Ходімо.
Усе, ходімо.
Дякую.
За що?
Що не дозволила напасти на них.
Вони просто голодні.
Готова?
Готова.
...тривожного поширення інцидентів у Європі та Сибіру.
...не знають, що викликає масові самогубства...
Ми закликаємо населення укритися в будівлях.
Про цих істот відомо лише те, що зоровий контакт веде до самогубства.
Усім слід носити на очах пов'язки або чорні окуляри.
Будь-які засоби, що закриють очі й не допустять зорового контакту...
Побачиш цю істоту — тобі срака.
Не отямишся, як винесеш собі мізки.
Більше сказати не можу. Бережіть себе та щасти вам.
ПТАШИНИЙ КОРОБ
БАРСЕЛОНА
Ти знаєш, що робити.
-Не виходити, доки не покличеш. -Я маю впевнитися, що вони добрі.
Агов.
Там хтось є?
Агов!
Хто там?
Мене звати Себастьян.
Я поранений.
Я не їв кілька днів.
Ми не можемо допомогти.
Я вийшов по їжу, але не можу знайти шляху додому.
-Що робити? -Ідемо далі.
-Вислухаймо його. Чекай. -Ідемо, бляха.
Мені шкода.
Я знаю, де є генератор.
-Генератор? -Я працюю на будівництві.
Тобто працював. Інженером.
Моя компанія... Я знаю, де їхні генератори.
Вони важкі, я сам не перенесу, але з допомогою...
Нам би всім не завадило світло.
Опалення.
-Марсіалю, нам це потрібно. -Я йому не вірю.
Ви не згодні?
Будь ласка.
Ти сам?
Так.
Вони наближаються. Ходімо.
Ходімо!
Себастьяне, хапай мотузку.
Уперед!
Відчиняй! Це Марсіаль!
Зачиняйте.
Хто це?
Він загубився.
Каже, знає, де є генератор.
Нічого собі.
Ти не жартував.
Що сталося? Ти схожий на боксера.
Радше на боксерську грушу.
Сюди. Хай тебе огляне лікар.
-Тут є лікар? -Так.
У нас є лікар, столяр, механік.
Ти вмієш готувати?
Той, хто готує зараз... Здається, навчився цього у тюрмі.
Лікарко? Лікарко.
Марсіалю. Клич мене Ліліаною.
Я привів пацієнта.
Оглянь його обличчя.
-Болить? -Лише коли дихаю.
Ніс не зламаний. Це добре.
На брови потрібні шви.
Тож скажи,
хто це тобі зробив?
Сліпі.
Ну... на вулиці ми всі сліпі.
Я був не на вулиці.
-У приміщенні? Без пов'язок? -Так.
-Вони змогли... -Троє на одного.
Було дуже темно.
Зроби мені послугу.
Не кажи іншим.
Це буде наша таємниця.
Розповісти мою?
Я була стоматологинею.
Зараз.
Ти, певно, голодний.
Прошу, пригощайся.
-Дякую. -Тримай.
Чого витріщаєшся?
Що?
Ти витріщаєшся.
Вибач.
Я міг би носити пов'язку чи окуляри.
Та я хочу, щоб люди бачили й розуміли.
Що розуміли?
Що є істоти гірші за химер.
Гірші?
Більшість убиває себе, коли їх бачить. Але не всі.
Спершу ми думали, вони хочуть нашу їжу.
Вони не зав'язували очі.
Вони прийшли із широко розплющеними очима.
Вони бачили химер.
І здавалося,
що в них щось перемкнуло...
ось тут.
І тепер вони хотіли, щоб побачили ми.
Щоб побачив увесь світ.
Першою вони схопили Росу.
Один з них, їхній ватажок...
вмочив великий палець у попіл.
І намалював їй на чолі око.
Потім її витягли на вулицю. Проти волі.
Я її не бачив, але чув.
Вона кричала.
Ні!
Я це досі чую.
Тоді я помітив ніж.
Я сидів там. На столі.
Знав, що діяти треба швидко.
Якби я завагався, мене б зупинили.
Тож я схопив ніж і почав діяти. Швидко.
Тоді до мене втратили інтерес.
Я не міг бачити.
Коли ми його знайшли, він блукав вулицями, загублений.
Не хвилюйся.
Себастьяне?
Себастьяне, що ти робиш?
Себастьяне?
Гей, Себастьяне!
Ні.
Ні, Себастьяне. Зупинися!
-Допоможіть! -Що таке?
-Ліліано! -Що ти робиш?
-Якого біса? -Марсіалю, допоможи!
Ліліано!
Відчини!
Зупинися!
-Зупинися! -Відчини!
Відійди.
Бляха! Відчини!
Зупиняй!
Ні!
Дивись.
Вони йдуть.
Вони прекрасні, хіба ні?
Не бійся. Усе буде добре.
Не бійся.
Це для твого ж добра.
Коли ти їх побачиш, зрозумієш.
Ні! Будь ласка!
Ні, прошу, ні!
Бачиш?
Ліліано!
Любов моя?
Ліліано!
Що таке?
Що ти робиш?
Чекай.
Ліліано.
Боже. Що ти накоїв?!
Що ти накоїв?
Пробач, Ласаро.
Шкода, що ти не побачиш.
Мені шкода.
Чому?
Тату, ти їх урятував.
Їм добре?
Звісно. Тепер їхні душі вільні.
Ти ж бачив світло?
Там так гарно.
Якби ж ти це побачив.
Коли?
Коли буде моя черга?
Скоро. Але заблудлих овець досі надто багато.
Ти їхній пастир, тату.
Урятуй їх — і ми знову будемо разом.
Ти, я і мама.
ЗА 9 МІСЯЦІВ ДО ТОГО
Ну що, начальнику, непогано?
Ще десять тисяч — і ми зможемо врятувати світ.
Я на хвилинку.
-Перша й друга турбіни? -Так.
Обидві не працюють?
З десятої ранку.
Але чому?
Я б зрозумів, якби один робітник упав у турбіну...
-Декілька. -Декілька?
Декілька робітників.
Впали в обидві турбіни?
Або стрибнули. Хтось начебто бачив, як вони стрибали.
Усе гаразд?
Гідроелектростанція в Дюссельдорфі не працює.
І наприкінці жахливі новини з Польщі,
де зіштовхнулися два приміські поїзди,
призвівши до десятків жертв на окраїні Варшави.
Причини досі невідомі,
але джерела припускають, що інженер одного з поїздів
проігнорував дорожні сигнали. Уряд...
-Лауро. -Коханий, де ти?
Щойно зайшов в офіс. Усе нормально?
Ти бачив новини?
Поїзд у Польщі?
Ні. Це не лише Польща. Увімкни новини.
-Увімкни. -Зараз, секунду.
Воно всюди. Навіть тут.
...поширилося рештою Європи.
ВООЗ описує це як хвилю психотичної поведінки,
яка веде до самопошкодження, а іноді й до самогубств.
Те, що ми бачимо, не є — наголошую — не є поодинокими випадками.
Згідно з повідомленнями...
-Боже. -В одному лиш Мадриді сотні смертей.
Можеш забрати Анну?
-Так, звісно. -Себастьяне.
Негайно.
Так, люба, уже йду.
Ні.
З дороги!
Ну ж бо!
ЗАФІКСОВАНІ В ЄВРОПІ ВИПАДКИ
Пробачте. Перепрошую.
ПРИБУТТЯ НАСТУПНОГО ПОЇЗДА
Ні!
Де моя донька?
Анно?
Гей, ні.
Спокійно, усе гаразд.
Гей, Анно.
Люба, поглянь на мене.
Це твій тато. Усе гаразд.
Слухай, нам треба йти.
Ви бачили Паулу?
Пауло!
Я тут!
Себастьяне?
Отче.
-Ведеш Анну додому? -Так.
Лаура чекає. Ми на кілька днів у Барселону.
То ти не готовий побачити?
Що побачити?
Не знаю. Але я готовий.
Я чекав усе своє життя.
У 18 пішов у семінарію.
Я чекав на знак.
-Я не розумію. -І за весь цей час нічого.
Я боявся, що не тоді народився.
Що дні чудес і пророків давно в минулому.
Пропустіть, будь ласка.
Бог наказував Мойсею
з полум'я куща, що палав.
Він кинув виклик Йову,
будучи лютим вихором.
Але для мене... була сама лише... тиша.
Дотепер.
Отче, люди гинуть.
Це схоже на диво?
Зазирнути Господу в очі...
може бути важче, ніж наш мозок може витримати.
Але якщо Бог і його янголи зараз спустилися на землю,
я хочу їх привітати.
Ти ні?
Я хочу врятувати доньку.
Звісно.
Кажуть, віра — це здатність приймати те, чого не бачиш.
Але я маю побачити.
Що б не сталося, хай би що ти почула,
не зводь очей із цього, добре?
Усі лінії зараз зайняті. Будь ласка, спробуйте пізніше.
Усі лінії...
Усе, ми майже вдома.
Лауро!
Коханий!
Нарешті. Любий!
-Люба, з тобою все добре? -Мамо?
-Це я. Ти ціла? Так? -Так.
-А ти, коханий? -Нормально.
-Машина готова? -Так. Їдьмо?
Лауро, обережно!
Ти...
Лауро!
Пробачте, отче, бо я грішив.
З моєї останньої сповіді минув тиждень.
Я згадував ім'я Господа всує.
І не раз.
Мене спокушали ті, хто жив не таким самотнім життям.
Я їм заздрив.
І ще дещо.
Я брехав.
Я не мав вибору — їх треба було врятувати.
Але все одно брехав.
Чи може Господь пробачити того, хто бреше заради повернення до сім'ї?
Брате...
Ти їх теж бачив.
Їхні кораблі пролетіли мільйони світлових років.
Вони заберуть нас до зірок.
Ні, брате.
Вони янголи.
Вони осяйні.
АПТЕКА
Агов?
Там хтось є?
Хто там?
Мабуть, ти боїшся.
Це нормально.
Ми всі боїмося.
Це ще страшніше за темряву, так?
Не знати, кому можна вірити.
Я Клер.
Як тебе звати?
-Ти що за хрін? -Я...
Якого біса підкрадаєшся? Тихо, Йонасе, тихо.
Мене пограбували. Побили.
Кому я можу довіряти?
Це зробили не ми.
Тримай міцно, зрозумів?
-Клер. -Так?
-Усе добре? -У мене — так.
Що таке, Дімасе?
Що таке, хлопці?
Срака.
Ходімо! Негайно!
-Візьміть і мене. -У нас тут не благодійність.
Рафо, не будь козлом.
Хочеш лишитися й заводити друзів — прошу.
А я звідси йду.
Я дістану генератор. Я знаю, де є.
-Я відведу. -Аякже.
Я інженер. Моя компанія...
Я знаю, де тримали генератори.
-Де? -Візьміть мене із собою.
Ходімо.
Гей.
Хутко. Я не чекатиму.
Добре. Тримай це.
Не відпускай.
Ви когось привели?
Допоможемо йому.
Він каже, має генератор.
Ізабель. Не бійся, я за ним стежу.
Де ми?
У бомбосховищі часів війни.
Якщо ці стіни витримали бомби фашистів,
захистять і від тих істот.
Хтось нагадає вчителю історії, хто переміг у війні?
Ми чинимо опір.
Це не перемога, але хоч щось.
-Хто це? -Він каже, має генератор.
Анно?
Софіє.
Клер!
Як справи, малечо? Я теж скучила.
Я для тебе дещо знайшла.
-Шоколад! -Шоколад.
У тебе смішний акцент.
Гадки не маю, що ти кажеш.
Як щодо справжньої їжі для дорослих?
Любите боби?
Ні.
Добре. Бо ми їх не знайшли.
Ти.
Зі мною.
Це Октавіо. Я Рафа.
Ти?
Себастьян.
Себастьяне, ти сам?
Так.
А ці шви? Ти їх що, сам наклав?
Я був з групою.
Там був лікар.
І де ваш лікар зараз?
Помер.
Вони всі мертві.
Це ти їх убив, Себастьяне?
-Вони побачили химер. -А ти ні.
Я сховався.
-Коли прийшли люди, я сховався. -Які люди?
Вони блукають містом.
Без пов'язок.
Вони хочуть, щоб світ побачив.
-Що побачив? -Що коїться назовні.
Над вашою затишною дірою.
Дай мапу.
Де він?
-Де що? -Генератор. Де він?
Один піде з тобою.
Ну, може, двоє.
Повернешся сам — решта запідозрять.
Тебе боятимуться, не зрозуміють.
-Кажи! -Ти маєш виманити їх усіх.
Якого ти чекаєш?
Дівчинка.
Скористайся нею.
-Його немає. -Ти про що?
Про генератор. Я це вигадав.
Рафо, припини!
-Що відбувається? -Рафо, заспокойся.
-Він збрехав. -Про що ти?
-Не втручайся. -Генератора немає.
Мені шкода.
Тобі шкода. У такому разі...
Я був сам. Наляканий. Мав думати швидко.
-І збрехав нам в обличчя? -Ви б мене кинули.
Рафо, це ж так і є.
Ми бачимо, як козел підкрадається до тебе,
тепер він бреше нам в обличчя, і ти все одно на його боці?!
Я ні до чого. Не я його впустив.
-Це легко виправити. -Ні.
Гей, Рафо.
-Будь ласка, ні. -Гей.
-Ми не можемо його вбити. -Нічого. Він сам упорається.
Рафо, припини.
Може, трохи знизимо рівень тестостерону?
Я не розумію, що ти кажеш!
Вона просить не кривдити мене.
Гей.
Усе гаразд.
Усе буде добре.
Обіцяю.
Чуєш?
Ти говориш німецькою?
У мене дуже сильний акцент, але говорю.
Спитай, де її родина.
Софіє.
Де твої батьки?
Ми з мамою були у відпустці.
Збиралися сісти на корабель.
На круїзний.
Я так чекала — уперше на корабель.
Ми піднімалися трапом, коли хтось закричав.
Люди почали... штовхати одне одного.
Сильно. Я злякалася.
Раптом я побачила, як хтось упав у воду.
А потім...
у воду стрибнув ще один, і ще...
Софіє.
Що було потім?
Не знаю, як ми звідти вибралися.
Мама підняла мене й закрила очі.
Коли я їх розплющила, ми були у фургоні.
Мама закрила всі вікна папером і картоном.
Увімкнула радіо.
Спершу ми нічого не чули,
а потім з'явився голос.
Це була жінка.
Це термінова трансляція.
Вона сказала...
Вона сказала, що є безпечне місце. У горах.
У горах?
У яких горах?
Це замок?
Схоже на Монжуїк.
Чому?
Замок, гора, Барселона. Це Монжуїк.
Ізабель, не будь упертою. Це може бути Алькасар Толедо.
Хтозна, яке то було радіо.
І ви поїхали? У гори?
-Треба було сісти сюди. -Фунікулер.
Кажу ж, Монжуїк.
Мама зав'язувала мені очі шарфом.
Люди на вулиці кричали, бігали, плакали.
Мама тримала мене за руку до болю.
У нас постійно врізалися люди.
Тоді я впала.
Це я винна.
-Я відпустила її руку. -Гей.
-Вона казала триматися міцно... -Гей.
Ти не винна. Чуєш?
Ти не винна.
-Усе гаразд. -Гей.
Усе гаразд.
Я її знайшла вночі.
Вона була сама, змерзла, тремтіла.
Я лише здогадувалася, що вона пережила.
Пробачте за мою нетактовність,
але я одна почула про безпечне місце?
Ізабель, ми в бомбосховищі. Замки — це Середньовіччя.
Якби я засновував табір біженців, то там.
На висоті. В оточенні стін.
Запечатав би це місце.
Єдиний вхід і вихід — фунікулером.
Хто вижив, зайде, істоти — ні.
Тепер кінолог думає, що він генерал Паттон.
Тихо там. Я був у резерві.
Ми це справді обдумуємо?
Невідомо, чи він працює.
Чи працює фунікулер, чи досі стоять стіни.
Дякую.
Принаймні кур'єр піци має трохи клепки.
Гадаю, треба йти.
Тебе ніхто не питав.
Нехай говорить.
А ти не закривай мені рота.
-Якщо мати Софії жива... -Дуже «якщо».
Вона могла піти в замок.
Жодна з них не знає міста, та обидві чули про замок.
Монжуїк на тому кінці Барселони.
І невідомо, коли ти натрапиш на цих створінь.
Це самогубство. У прямому сенсі.
І заради чого? Щоб дізнатися про смерть її мами?
-Досить. -Вона мене не розуміє.
Що буде, коли закінчиться їжа? У тунелі її не виростиш.
Лишатися тут — це самогубство.
Повільне, але все одно самогубство.
Він має рацію.
Тут не можна сидіти вічно.
Так довго лишатися під землею можуть лише мертві.
Проголосуймо.
-У твоїй країні дозволяють голосувати? -Маркізе, пішов ти.
Хто за подорож?
Це прикро, та він має рацію.
-Не смій... -Вибач, любий.
Роберто, ти лишився один.
Знаєш що?
Я тридцять років тут живу й не був у Монжуїку.
Додай до списку речей, які треба зробити до смерті.
Підйом, Спляча красуне.
Вставай.
Тихо, здорованю. Я їх теж ненавиджу.
Тихо. Майже готово. Молодець. Ось так.
Ось так, хлопчику. Молодець.
Ну, вперед.
Тихо, хлопчику. Ось так.
Кайє Діпутасьйо, 257.
На найближчому перехресті ліворуч.
Ось так. Молодець.
ЗА 8 МІСЯЦІВ ДО ТОГО
За 15 метрів поверніть ліворуч.
Поверніть ліворуч.
Ходімо!
За десять метрів ви прибудете на місце.
Ви прибули до місця призначення.
Агов?
У моєї дочки лихоманка. Потрібен лікар.
Агов?
Тут хтось є?
Пробач, люба.
Якби мама була тут, вона б знала, що робити.
Я хотів спитати,
як ти опинилася тут, у Барселоні.
-Тур з книгою. Уявляєш? -Правда?
Що за книга?
-Ти сміятимешся. -Ні.
«Епоха божевілля: як вижити в сучасному світі»
від докторки Клер Барнс.
Вибач.
Нічого.
Я не втратила почуття іронії.
Софіє, хочеш спати?
Так?
Добраніч.
Ти чуєш?
Вони співають.
Будь поруч.
Клер...
Як ти сміла? Дивися на мене, коли я говорю, сучко!
Ходімо. Щоб чоловік не побачив.
Октавіо, де ти? Я тебе не бачу.
Клер, ти мені потрібна. Я тут.
Поглянь на мене. Чому ти не дивишся?
Сонечко, де ти? Іди до мене. Я не можу тебе знайти.
Мамо?
Йонасе!
Клер, подивися на мене. Чому ти мене кинула?
Люба моя, іди до матусі.
Чому ти мене покинула?
Дімасе!
До мене!
Сюди, Дімасе!
Клер, де ти була? Де?
Софіє, я тут.
Мамо?
Софіє?
Сюди, хлопче!
Чекай...
Софіє, іди сюди!
Мамо?
Софіє, іди сюди.
Дімасе?
Іди сюди, хлопче.
Іди сюди.
Хлопці, де ви?
До мене.
Мамо, де ти?
Зніми пов'язку.
Дозволь мені побачити твої гарні очі. Покажи мені їх.
Ти впевнена?
Так, усе гаразд.
Усе добре, бо мама тут.
Софіє.
Софіє, це не вона, чуєш?
Це не вона.
Рафо!
Де ви, мої хлопчики?
Що таке?
Вам боляче?
Рафо!
Ти мене кинула!
Кинула, коли я тебе потребував! Клер, поглянь на мене!
Ходімо, Клер. Ходімо.
Рафо!
Де ти?
Зараз. Спокійно.
-Бляха! От лайно! -Роберто!
Заходьте. Ну ж бо.
Ізабель!
Ізабель! Рафо!
Треба йти. Ходімо.
Ну ж бо.
Сюди!
-Ізабель? -Так.
Рафо!
Де він? Де Рафа?
Закрий двері.
Де Рафа?
Схоже, він не вижив.
Він помер.
Зачиняй двері.
Вікон немає. Можете зняти пов'язки.
Маркізе, хріново виглядає.
У мене є марля.
Якщо попросиш ввічливо.
Я тебе чув.
Роберто, прошу, не треба.
Я чув тебе. З ним.
То була не я.
Гадаєш, я не знаю звуку, як моя дружина трахає іншого?
Я не це...
А хочеш знати, що чула я?
-Не дуже. -Те, що ти мені сказав.
Того дня, коли дізнався. Пам'ятаєш?
Я сам закінчу.
Гей.
Усе гаразд?
Я відпустила її руку.
Зробила те, чого обіцяла не робити.
Як вони це роблять?
Звідки вони про нього знають? Як удають його голос?
-Не знаю. -Мабуть, ефект спостерігача.
Що?
Ефект спостерігача.
У квантовій механіці частинки знаходяться у стані невизначеності.
Усі стани можливі, доки їх не помітять.
Тоді всі можливості сходяться до однієї. Лише однієї.
Ти кажеш, ці створіння... можуть...
Якщо химери якимось чином
є квантовими істотами...
можливо, вони не мають постійного стану.
Можливо, вони постійно змінюються і коливаються.
Поки ми їх не почуємо чи не побачимо.
І тоді вони підганяються під нас.
Наші страхи, горе, біль.
Отже, хтось бачить янголів, а хтось — демонів.
Або свого ката, або бога.
Ти якесь лайно верзеш.
Замовкни, придурку!
Ти мене зневажаєш, бо я доставляв їжу?
У мене диплом з фізики Університету Мексики.
Я чекаю, коли ваша країна його визнає.
І яким був хабар? Скільки ти заплатив?
Королю, корона не тисне? Ти її колись знімаєш?
Що це було?
Що ти чула?
Джека.
Мої батьки називали його Джоджо.
Він був генієм, братик мій.
У нього була клінічна депресія.
Мене навіть не було в місті, коли його знайшли.
Та я постійно чую його голос.
Але...
Не так, ні.
Не так, наче він поруч зі мною.
Наче можна торкнутися.
Співчуваю.
У мене була стадія заперечення.
Я не могла визнати, що він помер.
Горе може зламати людину.
А ти? Що ти чув?
Нічого.
Я нічого не чув.
-Ти можеш розповісти. -Де Софія?
Де дівчинка?
Чорт. Софіє?
Не хвилюйся.
Я її знайду. Подбаю про неї. Усе гаразд.
Ви двоє сваритеся як діти, а справжню дитину ми загубили.
Гей.
Не плач.
Вона мертва?
Ні.
Звідки ти знаєш?
Ти знаєш, що це?
Це Серафим.
Найгарніший з усіх янголів.
Їхня краса була така яскрава, що дивитися на них міг лише Бог.
Він красивий.
Це тобі.
Радуйся, Маріє, благодаті повна, Господь з Тобою.
Благословенна ти між жінками,
і благословенний плід лона твого, Ісус.
Свята Маріє, Мати Божа, молись за нас, грішних,
нині та в годину смерті нашої. Амінь.
Свята Маріє.
-Благодаті повна, Господь з Тобою... -Благаю, ні!
Ні, відпустіть мене. Будь ласка, ні!
Будь ласка!
Ні, будь ласка!
Ти боїшся, я знаю.
Я теж боявся.
Те, що ти побачиш, не передати словами.
Ні!
Це альфа і омега.
Це сама вічність.
Ні!
Усе гаразд.
ҐЛОРІЯ ЛАССО
Усе гаразд.
Три дні...
-Тату. -Що таке? У тебе день народження.
Хіба тобі часто виповнюється 11?
-Лише раз? -Лише раз.
Це буде неймовірно.
Торт, вечірка.
Буде клоун, навіть якщо доведеться розмалюватися борошном.
Мені виповнюється 11, а не п'ять.
Точно.
На добраніч.
Він був моїм.
Що?
Янгол.
Він був моїм.
Ви з мамою дали мені його на причастя.
Я його любила.
Вона боялася.
-Я мав... -Вона не твоя дочка.
Я знаю.
Вона лише заблудла вівця.
Знаю.
Допоможи їй знайти шлях, і ми знову будемо разом.
-Гей. -Привіт.
Можна спитати...
хто така Анна?
Що?
Софія показала кулон, який ти їй дав.
Вона була твоєю дружиною?
Дочкою?
Це її ти чув учора, коли вони до нас говорили?
Я розумію, якщо ти не хочеш говорити.
Але розкрившись, може полегшати.
Я не братиму грошей.
Мені легко послизнутися і повірити, що Джоджо живий.
Навіть спокусливо.
Чого б я тільки не віддала, щоб почути його голос.
Тобто... почути насправді.
Не слухай її.
Але це не він.
Ці речі зариваються в наш мозок.
Вона тобі бреше.
Вони беруть наші переконання, наші страхи і перекручують їх.
Вона тебе зневірює.
Перетворюють на те, що можуть використати, щоб маніпулювати нами.
Роберто?
Роберто!
Зараз...
Роберто, що таке?
Спокійно.
Дайте поглянути.
Що з ним?
-Гадаєш, сепсис? -Важко сказати.
Але так він до замку не дійде.
Треба знайти якісь антибіотики, збити температуру.
Чорт забирай, маркізе.
Агов!
Допоможіть, будь ласка. У нас поранений!
Агов?
Є хто вдома?
Бляха!
Вибачте.
Нічого.
Ідемо далі.
Схоже, це ванна.
Ідіть далі, я перевірю.
Закрийте вікна.
Гей! На кухні зачинено!
ЩУРЯЧА ОТРУТА
Себастьяне, я знайшов банки сардин.
У кімнаті вікна зачинені?
Так. Усе зачинено.
Ні...
Себастьяне?
Я не розумію.
Себастьяне? Октавіо?
Усе гаразд? Що сталося?
Я не знаю. Він закричав, і я...
Мабуть, він пропустив вікно.
Як це — пропустив вікно?
Октавіо?
Озвися!
Клер...
Чорт. Треба забиратися.
Її пов'язка.
Зніми її.
Себастьяне, ти мене чуєш?
Ходімо негайно!
Тату, зроби це. Врятуй її!
Себастьяне, треба йти!
Тату!
-Ходімо! -Тату!
-Так. -Ходімо.
Тату!
Потихеньку.
-Ось так. -Дякую.
Що б ти без мене робив?
Я б не став.
Я про розлучення.
Я б цього не зробив.
Правда?
Я був злий.
Мені боліло.
Переважно моя гордість.
-А мені було дуже самотньо, Роберто. -Я знаю.
Мої адвокати були агресивні й...
Та я не збирався.
Добре, бо мої адвокати збиралися тебе обдерти.
Ізабель.
Ви щось знайшли?
А де Октавіо?
Але я знайшла ось це.
Небагато, та це антибіотик.
Дякую.
Це допоможе.
Що сталося?
Він каже... схоже, що Октавіо... лишив вікно відчиненим.
Але?
Я не знаю.
Чому ти цього не зробив?
Чому не зняв її пов'язку?
-Я не бачив. -Чого?
Його світла.
Коли Октавіо...
Я не побачив.
Тату, це тому, що ти втрачаєш віру.
А що, як я не пастир?
Що, як я вовк?
Чорт. Треба тікати.
Біжімо. Ланцюгом.
Робимо ланцюг.
Біжімо!
Тримайтеся! Уперед!
Давайте!
Ну ж бо!
Не зупиняймося!
-Роберто! -Ізабель!
Моя нога.
Ні, стій! Нам треба назад!
Ходімо.
Стій! Ми не можемо їх кинути!
Що б я без тебе робив?
Послухай мене!
Треба повернутися. Ні!
Пізно. Вони вже тут.
Схоже, це кінець.
Я хочу побачити тебе востаннє.
Уперед!
-Ти покидьок! -Ні! Клер.
Ти бачиш.
Ти нам брехав!
Ти бачив тих істот, так?
Тату, відчини двері.
-Ти один з них. -Я вас урятував!
Відчини, нехай вони побачать.
Ти вбив Октавіо.
Ще двоє...
Боже мій! І Рафу, мабуть, теж!
Ще двоє — і ми будемо разом.
-Я вам допоможу. -Не підходь до нас!
-Ти, я, мама... разом. -Припини.
З ким ти говориш?
-Тату, ми сумуємо. -Прошу, годі.
З ким ти говориш?
-Ти не сумуєш? -Помовч. Я не можу думати.
-Мені треба подумати! -Тату!
Тату, знайди їх. Урятуй.
Софіє! Клер!
Клер!
Будь ласка! Клер!
Софіє!
Чекай!
Клер!
Гаразд.
Послухай.
Нам треба вийти. Ти розумієш?
Так? Добре.
Я весь час буду поруч.
Ні! Клер!
Клер.
Чекай!
Усе. Ходімо.
Так.
-Клер! -Не підходь!
Клер, прошу.
Відійди!
Я хочу допомогти.
Як допоміг Рафі?
Чи Октавіо?
Так буде краще. Повір мені.
Усе гаразд.
Не варто боятися. Чуєш?
Усе буде добре.
Вони найгарніші з янголів, пам'ятаєш?
Тату, врятуй її.
Зроби це для неї.
Для мене.
Зроби це, тату. Це єдиний вихід.
Анно...
Будь ласка, ні.
Ти за мною не скучив?
Авжеж. Авжеж, я скучив.
Ти не хочеш, щоб ми знову були разом?
Я так сумую...
Тоді зроби це. Це єдиний вихід.
З ким ти говориш?
Це...
Це Анна?
Вона не твоя дочка! Вона...
Пробач.
Пробач мені.
З днем народження тебе!
Тату!
Я не чую, але з днем народження
З днем народження тебе!
Що?
Нічого.
Я радий, що тобі подобається.
Ні, дякую.
Я стежу за фігурою. Скоро купальний сезон.
Іди до себе.
Негайно!
Ні!
Ні! Анно!
Анно?
-Тату? -Люба.
Ви при тямі, але насправді ви спите.
Ми живемо в епоху чудес.
Розплющте очі й побачте.
Анно, слухай.
Не розплющуй очей, хай би що сталося.
Ти чуєш?
Усе гаразд.
Не слухай його.
Не бійся.
Не слухай його!
Не чіпай її!
-Анно! -Будь ласка, ні!
Дні пророків і чудес повернулися.
Отче?
Побач.
Ні!
Заплющ очі. Не дивися.
Заплющ очі! Не дивись!
Яка краса.
Ні! Заплющ очі. Не дивися!
Не розплющуй очей! Моя люба...
Моя люба, відвернися.
Не дивись!
Ні!
Побач, тату.
Тату, усе добре.
Скоро ми знов будемо разом.
Гей.
-Ні-ні, усе гаразд. -Софіє!
З нею все нормально.
Клер!
Клер, я тут!
-Хрін тобі. -Слухай, я розумію, чесно.
Але й ти зрозумій. Я можу вас вести.
-Я бачу. -Тому я тобі й не довіряю!
Я б собі теж не довіряв.
Але лише зі мною ви можете дістатися фунікулера.
Я ризикну. Софіє, ходімо.
-Нею теж ризикнеш? -Та пішов ти!
Я її життям захищатиму.
Клер, вислухай мене. Будь ласка.
Якось ти спитала, хто така Анна.
Це моя донька.
Ти мала рацію.
Горе може зламати.
Я думав, що обраний.
А насправді — зламаний.
Будь ласка.
Дозволь допомогти їй.
Обшукайте квартири.
Он вони!
Так.
Куди йдете?
Ви там можете забитися.
Конструкція щось не дуже надійна.
Ми просто хочемо піти.
Привіт, красуне.
Ходи, я тобі дещо покажу.
Прошу, не чіпай її.
А то що?
Ти гадаєш, що допомагаєш їй, не даючи бачити.
Ти їх бачив.
Але відкидаєш їхній дар.
Ти не гідний!
Що сталося?
Чекайте тут.
Залазьте.
Тату.
Ось так.
Ходімо.
Чекайте тут. Чекайте.
-Вони тебе бачили. -Ні.
Бачили свічки. Чули твою пісню.
-Уперед! -Що відбувається?
ВЕЖА ХАЙМЕ І
Заради бога, скажи, що там...
Ви ідіть. Нагору.
Знайдіть кабінки.
-Але... -Відведи її в замок.
Ти не підеш?
Я маю їх зупинити. Упевнитися, що вони не пройдуть.
Гей.
Софіє, ти дуже хоробра дівчинка.
Мені треба, щоб ти подбала про Клер.
Добре?
Ідіть.
-Ідіть. -Добре.
Добре.
Себастьяне.
Мій друже.
Чому ти нас покинув?
Бо глибоко в душі розумів, що ви її вбили.
Не бійся. Я тримаю.
Я тримаю.
Боже. Ти ледь не впала.
Так у нас нічого не вийде.
Стережися фальшивих пророків, що приходять в овечій шкурі.
Ходімо.
Усередині це вовки.
-Стережися фальшивих пророків... -Брате...
Вони приходять в овечій шкурі.
Пропусти нас.
Усередині це вовки.
Стережися фальшивих пророків...
Начувайся. Бо я — правиця Господа.
Скромний інструмент Його волі.
Його волі? Ви слідуєте волі тих створінь.
Себастьяне!
Не ставай на заваді Його волі.
Не смій відвертатися від Бога.
Це не мій Бог!
Гаразд. Ходімо.
Відчула? Тримайся за це. Не рухайся.
Ні!
-Ні! -Клер?
Зараз. Ходімо.
Клер...
Що б ти не робила, не розплющуй очей.
Пропусти їх.
-Ні. -Тату, він мене врятував.
Ти не хочеш урятувати їх?
Не хочеш їх звільнити?
Ні.
Клер, куди ти?
Клер, куди ти йдеш?
Ти їй не допоможеш.
Софіє.
Ти мене кинула. І її підведеш.
Як підвела мене.
-Така ти. -Ні.
-Ти такою була завжди. -Ні. Замовкни.
-Ти мусиш побачити. -Замовкни!
Ти не справжня.
Ти померла.
-Куди ти йдеш? -Софіє!
Гадаєш, ти їй допоможеш?
Думаєш, що так, але ти її тільки підведеш.
Як підвела мене.
Підведеш, як підвела мене.
-Софіє! -Бо ти така.
-Гадаєш, зможеш? -Софіє!
Софіє, іди сюди. Я тут.
Це матуся.
Софіє!
Софіє, іди.
Софіє, іди!
Пробач.
Клер, глянь на мене.
Чому ти мене кинула?
Допоможи мені!
Ти мене кинула! Допоможи!
Кинула! Я більше не можу!
Допоможи! Ти мене кинула!
Софіє, зніми пов'язку! Поглянь на мене!
Гадаєш, ти їй допоможеш?
-Ти її лише підведеш. -Один, два, три, чотири.
-Клер! Ти їй не допоможеш. -Чотири.
-Чотири. Стрибатимемо на три. -Підведеш, як і мене.
Ти після цього не виживеш.
Як підвела мене. Ти мене кинула!
-Один... -Клер! Ти мене кинула!
А вони виживуть.
-Ти їй не допоможеш... -Два...
Допоможи!
-Три! -Ти мені потрібна!
Усе добре.
Ми змогли.
Бувай, Джоджо.
Руки.
Покажіть руки.
Прийде хтось іще?
-Ні. -Що?
-Ні. -Допоможіть їм.
У нас двоє вцілілих. Жінка й дитина. Без зброї.
Ведемо їх на допит.
-Куди ми це поставимо? -Туди.
Софіє?
-Софіє! -Мамо!
Будь ласка! Це моя донька.
Вона нешкідлива!
Моє серденько!
Доню! Як я за тобою сумувала!
Як ти виросла!
Ходімо.
-Навіщо це? -Будь ласка, не рухайся.
Перевіряєте, чи я не одна з них?
Ви на них натрапили.
Можна й так сказати.
Ми їх звемо «зрячими».
Я здивована, що ви пережили зустріч з ними.
Якби не один з них, я б сюди не дісталася.
До них можна достукатися. Їхня душа досі десь є.
Навіщо кров?
Що саме ви шукаєте?
Я можу допомогти. Я лікар, психіатр.
Хімічний маркер.
Епігенетичну зміну ДНК.
Ви шукаєте ознаки травми.
У рідкісних випадках сильний стрес може впливати на людську ДНК.
Навіть змінювати.
Насилля, жорстокість...
Горе.
Звісно, горе також.
І ці... зрячі —
у них усіх однакова епігенетична зміна?
Ми це намагаємося з'ясувати.
Можливо, виробити імунітет за їхньою ДНК.
Так.
Але як це перевірити?
16 листопада, 18:00.
Ми з доктором Паскалем проводимо
наше 12-те випробування на тваринах від захоплення істоти.
Наші піддослідні — три дорослі щури з нормальним станом здоров'я.
Ми збільшили опір цій істоті
до 48 секунд до смерті.
Ось так.
Ми сподіваємося, що з новою сполукою від зрячого перетнемо одну хвилину.
Запуск в ізолятор починається... зараз.
Дайте мені її побачити!
Я хочу її бачити!
Переклад субтитрів: Ольга Галайда