Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Když se řekne Barbie, představím si malou bělošskou panenku
s modrýma očima, světlými vlasy a růžovými rty
celou v růžovém.
Takhle to vidím.
Barbie mi přišla nerealistická.
Napadlo mě tehdy:
„Až vyrostu, měla bych vypadat jako Barbie.“
Že tak budu vypadat v dospělosti.
Ale moje dospělá máma tak nevypadala, tak jsem si řekla: „Odpad.“
Barbie byla běloška. Ken byl běloch. Tak to prostě bylo.
Takže černošská Barbie mě dost překvapila.
Já si myslím,
že černošská Barbie vznikla proto, že v Mattelu pracoval někdo tmavé pleti.
A ten člověk se zamyslel, zvedl ruku na poradě
a řekl: „Pardon, ale nechybí tady něco?
Tohle by nešlo. Nemáme panenku, co vypadá jako já.“
A všichni běloši v Mattelu si řekli:
„To nás nějak nenapadlo. Asi je to pravda.
Ale kdo to koupí? No já nevím.“
A ten člověk tmavé pleti řekl: „Já jo. I všichni lidi, co znám.“
A lidi u Mattela na to:
„No to ale úplně nestačí.
Přece nevyhodíme peníze za něco, co se nebude prodávat.“
Ten zmiňovaný člověk tmavé pleti jim musel opakovat, jakou to má hodnotu,
než se konečně rozhoupali.
Takže takhle já si představuju, že to nějak bylo.
No…
A dokument máme hotový.
Původní černošská Barbie je bombastická.
To afro je naprosto dokonalé.
Řekla jsem: „Ty bláho, černošská Barbie.
Tu chci.“
Pokud to není pravá Barbie od Mattela, tak to není ono.
Tím, že to byla skutečně Barbie,
tak to říkalo světu, že černá je taky krásná.
Byla zosobněním úspěchu a krásy.
Vidím v ní svůj vlastní potenciál.
Je to černoška. Je krásná. Prostě bomba.
ČERNÁ BARBIE
V roce 2011 jsem se přestěhovala do Los Angeles…
SCENÁRISTKA A REŽISÉRKA
…za svým filmařským snem.
Bydlela jsem u tety a spala jsem v pokoji plném panenek.
Panenky nesnáším.
Ale teta je miluje, tak jsem se rozhodla zjistit proč.
ZAMĚSTNANKYNĚ SPOLEČNOSTI MATTEL MEZI LETY 1955 A 1999
Jsem Beulah Mae Mitchell z Fort Worth v Texasu.
Narodila jsem se v roce 1938, konkrétně 15. května 1938.
V 60. letech vzniklo Afroamerické hnutí za občanská práva.
Tak vidíte, jak dlouho jsem v tom žila.
Všechno bylo tehdy jinak.
Jako malá holčička jsem pracovala u bělochů.
Už ve 13 letech jsem jim vařila.
Základní školní docházku jsem absolvovala na černošské škole.
Tehdy jsme ani volit nemohli. Za to musel člověk platit.
Když jsem vyrůstala, tak jste za možnost volit museli platit.
Takže myslíš, že proto, že jsi vyrůstala v takové době,
tak když vidíš černošské panenky…
Černošské panenky mě vždycky fascinovaly.
Moje máme milovala panenky a já je taky miluju,
protože miluju módu, krásné panenky a krásné lidí.
Byly nádherné.
Jako malá jsem si udělala vlastní panenku ze sklenice od džemu a provázku.
Pak jsem ji česala, kroutila jí vlasy a tak.
I s takovou panenkou byla zábava.
I když jsme měli skutečné panenky, tak jsme si hráli s panenkami ze sklenic,
které měly vlasy, které bylo možné česat a upravovat.
Když jsem byla malá, nevzpomínám si, že bych měla černošskou panenku.
Ani panenku miminka?
Ani panenku miminka.
Jsem si skoro jistá, že všechny panenky… Na Vánoce jsme dostali bělošské panenky.
Když ti bylo sedm nebo osm, chtěla jsi černošskou panenku? Napadlo tě…
Vůbec mě to nenapadlo. Byla to jen panenka.
Když teď mám víc černošských panenek než těch bělošských,
tak to ani nikoho nepřekvapuje, lidi už to vlastně očekávají.
Když jsem slyšela, jak si teta hrála s bělošskými panenkami, napadlo mě:
„Já si s takovými panenkami hrála taky.“
Samozřejmě jen zdráhavě.
Hrát si s černošskou panenkou ji vůbec nenapadlo.
Říkám si, jestli to v dětství někdy napadlo mě.
Je to fakt matoucí,
když se v zrcadle společnosti vůbec nevidíte.
Zajímavé. S tetou nás dělí celé generace, ale zkušenost máme podobnou.
KAPITOLA 1 ABSENCE ČERNOŠSKÝCH PANENEK
KALIFORNSKÁ POLITIČKA
Jsem Maxine Waters, členka Kongresu a sběratelka černošských panenek.
Mám 12 sourozenců.
Byli jsme chudí, takže o Vánocích jsme dostávali hračky.
Museli jsme jít na nějaké předem určené místo,
kde chudí lidé dostávali hračky.
Svým sestrám jsem vždycky vzala panenku,
ale sobě jsem žádnou nebrala.
Byly to černošské panenky?
Takové panenky neexistovaly. Byly to bělošské panenky.
Tehdy jsme o tom nic moc nevěděli a nepřemýšleli jsme o tom.
Ale jak jsem poznávala a začínala chápat,
kdo jsem já a další lidé odlišné barvy pleti,
pochopila jsem, jak je důležité, aby existovala černošská panenka,
která vypadá jako já.
Sbírání černošských panenek pro nás bylo velmi důležité.
Dávali jsme tak najevo, že se nám líbí, že jsme za ně vděční
a že si je můžeme dovolit.
Moje máma panenky miluje.
TELEVIZNÍ TVŮRKYNĚ, AUTORKA A BARBIE
Má sbírku všemožných panenek.
Asi proto, že když byla malá, černošské panenky neexistovaly.
Proto ji tak fascinují.
Pokud jste celý svůj život neviděli nic, co vypadá jako vy,
tak to pro vás jako ženu musí být silný okamžik.
ŘEDITELKA UMĚLECKÉHO CENTRA
Černošské panenky byly na mnoha místech zakázány.
Lidi si tedy vyráběli panenky, co vypadaly jako polštáře nebo deky.
Nebo byly z látky jménem kaliko, z té se černošské panenky také dělaly.
V Karibiku vznikaly oboustranné panenky.
Z jedné strany to byla bělošská panenka s dlouhou sukní,
a když jste ji otočili a přetáhli sukni, tak vznikla černošská panenka.
Pamatuju si na černošské panenky, ale ty vypadaly jako karikatury.
- Víš, co tím myslím? - Ano.
Nebyly to hezké panenky.
O jejich existenci víme už jen proto…
PROFESORKA NA UCLA
…že Kenneth a Mamie Clarkovi uskutečnili experiment,
kde se černošských dětí ptali, jakou panenku mají radši.
A v tomto experimentu používali černošské panenky.
1938 – NAROZENÍ BEULAH MAE MITCHELL
1940 – CLARKOVIC TEST
Dáme je na stůl.
Dvě bělošské a dvě černošské panenky.
Naprosto identické, tedy kromě barvy pleti.
Bez oblečení, jen v plínce.
A dětí se zeptáme na několik jednoduchých otázek.
„Ukaž na bělošskou panenku.“
„Ukaž na černošskou panenku.“
Následovaly otázky ohledně preferencí:
„Ukaž na panenku, se kterou si chceš hrát.“
„Ukaž na panenku, která je hodná.“
„Ukaž na panenku, která je zlobivá.“
Zjistili jsme, že většina tehdejších černošských dětí…
AMERICKÝ PSYCHOLOG
…připisovala pozitivní vlastnosti bělošské panence
a negativní vlastnosti černošské panence.
A pak jsem řekl: „Teď mi ukaž panenku, která je jako ty.“
Některé ty děti se na mě dívaly jako na ďábla za to,
že jsem je dostal do této situace.
AMERICKÁ PSYCHOLOŽKA
Tehdy psychologové začali chápat
hrůzné důsledky,
které má na lidi společenské vyčlenění na základě rasy.
Černošskou komunitou to zcela otřáslo.
Pochopení toho,
že malé černošské dívky neměly žádné sebevědomí,
že si o sobě nemyslely, že jsou krásné, a že by raději měly bělošskou panenku.
ZÁKAZ SEGREGACE ŠKOL
Důsledkem toho testu bylo,
že spousta soudců Nejvyššího soudu
v případu Brown vs. školní rada Topeky řekla,
že právě toto byl ten klíčový důvod, který je přiměl změnit názor.
Ani statistiky,
ani rozdíly ve financování škol,
ani odbytá konstrukce škol.
Nic z toho nebylo tak přesvědčivé jako výsledky Clarkovic testu panenek.
Takže díky tomu máme rozhodnutí Nejvyššího soudu
v případu Brown vs. školní rada Topeky,
které vedlo k desegregaci škol.
1953 – BEULAH SE STĚHUJE DO KALIFORNIE
V roce 1953 jsem se s mámou přestěhovala do Los Angeles.
A v červenci roku 1955 se moje sestra provdala.
Její švagrová pracovala v Mattelu
a zeptala se nás: „Nechcete přes léto pracovat?“
Nabírali totiž studenty.
Nabírali až od 18, tak jsem řekla, že je mi víc, a tu práci jsem dostala.
Tohle jsem já.
Zrovna vyrábím hračky.
Píše se tu: „Eleanor Ruiz připevňuje k hračce vrchní a spodní díl
a Beulah Mitchell pracuje za strojem.“
Za tuhle konkrétní práci jsem dostala zaplaceno o něco víc než ostatní.
Tohle jsem já a tohle moje sestra.
Začaly jsme ve stejný den.
Tohle jsou Ruth a Elliot Handlerovi.
Pracovali jsme pro původní majitele, byla to tehdy malá rodinná firma.
Ruth jsme milovali, byla to velice schopná žena.
Ruth odjela za oceán a po návratu chtěla začít vyrábět panenky s prsama.
Z toho jsme byli na větvi.
A já byla první na ráně, protože tehdy už ze mě byla vedoucí.
1955 – BEULAH ZAČÍNÁ V MATTELU
1959 – ZROD BARBIE
Barbie, jsi nádherná.
Díky tobě mám pocit,
že moje panenka Barbie je skutečná.
Panenky pojmenovala Barbie a Ken po svých dvou dětech.
HANDLEROVI
Pamatuju si, jak byli malí. Jsou o něco mladší než já.
Tuto knihu napsala Ruth Handler.
A je v ní zmíněno
i mé jméno.
Jak ses spřátelila se svou šéfovou?
Protože se nestranila ostatních.
Když jsem pracovala na lince, tak se na nás chodila dívat.
Pracovali jsme, jak rychle to jen šlo, a ona se nás chodila ptát:
„Máte nějaký nápad, co bych měla udělat?“
Ptala se nás třeba:
„Myslíš, že se tahle panenka bude dobře prodávat?
Co bychom měli udělat, aby se ta panenka dobře prodávala?“
Brala náš názor v potaz stejně jako názor lidí v kancelářích,
protože my ty hračky vyráběli.
V roce 1960 nebo 1961 zaznělo: „Chceme černošskou Barbie.“
A ona na to: „Dobře, uvidíme.“
Požádat Ruth Handler,
aby zvážila výrobu černošské Barbie,
byla taková malá revoluce.
Generace před námi bereme často za samozřejmé,
ale kroky, které tito lidé podnikli, jsou často mimořádné.
1967 – FRANCIE 1968 – CHRISTIE
V 60. letech vytvořil Mattel černošské kamarádky pro Barbie.
NÁVRHÁŘ PANENEK
Panenka Francie původně vyšla v roce 1966. Měla to být sestřenice Barbie.
V roce 1967 začal Mattel nabízet černošskou verzi Francie.
Christie vyšla v roce 1968.
Nejpyšnější jsem byla na svou Christie.
Na obale je uvedena jako chůva a nejlepší kamarádka Barbie.
SBĚRATELKA PANENEK
Obojí ale nejde. Není to chůva.
POZN.: CHRISTIE NEBYLA CHŮVA
Neměla naše rysy.
Lícní kosti, nos, rty, oči, všechno.
Jako by si řekli: „Bude stačit, když změníme barvu pleti.“
KOMUNITNÍ KOORDINÁTORKA
A pak se objevila panenka Julia.
Julii vytvořili podle první Afroameričanky,
která hrála hlavní roli v televizním seriálu,
což byla Diahann Carroll.
Klinika, u telefonu Bakerová.
Diahann Carroll byla první černoška s hlavní rolí v televizním seriálu.
Už to pro mě mělo velký význam.
Začínala jsem tehdy pracovat v televizi. Milovala jsem ji.
Julia Bakerová byla hvězda.
Měla jsem panenky Christie i Caru.
Caru jsem měla třikrát.
Vypadaly stejně, ale každá uměla něco jiného.
Caru a Christie jsem vždycky považovala za Barbie.
Představovaly pro mě tu mou Barbie.
Moje pozdější zjištění,
že se výslovně nejedná o Barbie, bylo dost zajímavé.
KAMARÁDKA BARBIE
1965 – WATTSKÉ NEPOKOJE
Lou Smith a Robert Hall byli svědky Wattských nepokojů…
NEPOKOJE V L.A.
…a chtěli něco dělat s chudobou a nezaměstnaností,
která panovala na jihu L.A. ve čtvrti Watts.
Vymysleli občanskou organizaci, která pomáhala s profesní přípravou.
Otevírat černochům dveře do světa technologií, kde zatím nejsou.
ZAKLADATEL
To je naše práce. Ukazovat lidem, že se dá vydělat i jinak
než pochybným přeprodejem, to je naše práce.
Díky této organizaci vznikla spousta nových podniků.
HISTORIČKA
Jedním z nejúspěšnějších byly Hračky Shindana.
HRAČKY SHINDANA
Podle mého táty potřebovaly černošské děti pozitivní obraz sebe sama.
SYN LOUA SMITHE
Rozhodl se tedy vyrábět černošské panenky, které vypadaly jako černoši.
A od majitelů firmy Mattel, Ruth a Elliota Handlerových,
získal 200 000 dolarů na založení hračkárny.
Lou Smith předběhl svou dobu, byl to aktivista.
To, že začal vyrábět hračky, byla výhra sama o sobě.
Ale uzavření dohody s Mattelem byl neuvěřitelný úspěch.
Poskytli jim úplně všechno.
Poslali tam lidi z naší firmy,
aby jim ukázali, jak ty černošské panenky vyrábět.
Lidé z Mattelu jim představili
některé výrobní procesy, které sami využívali.
Hodně investovali do toho, aby Hračky Shindana uspěly.
Tohle je malá Nancy.
SBĚRATELKA PANENEK
Zrodila se v roce 1968.
Malou Nancy jste si mohli koupit s afrem, pokud jste chtěli.
Nebo s krátkými kudrnatými vlasy.
Tohle je její původní oblečení.
Soustředili se na rysy, které byly u jejich panenek přesnější
než u původních panenek od Mattela.
Bylo z ní cítit, jak je autentická.
Také je to jediná černošská panenka,
který byla uvedena do síně slávy hraček.
Tohle je disco Wanda.
Vyráběla se v 70. letech.
Hračky Shindana vytvořily vlastní módní panenku.
A ke každé zakoupené hračce se rozdávaly i brožurky.
V té brožurce je Wanda jako zdravotní sestra, jako baletka.
Pak také Wanda jako letuška. Všechny vznikly na motivy skutečných žen.
- Skutečných černošek? - Skutečných černošek.
Panenky vznikly na motivy místních žen a jejich kariér.
Důraz byl na profese,
které zejména pro mladé černošské dívky dávaly smysl.
Hračky Shindana zpřístupnily panenky a hračky všem dětem.
Všechny byly roztomilé a skvěle se s nimi hrálo.
Podle mě to bylo díky lidem, kteří pracovalo v Hračkách Shindana,
díky vedení firmy.
V podstatě všichni zaměstnanci pocházeli z jedné čtvrti v Los Angeles.
V podstatě 99 % zaměstnanců mohlo do práce chodit pěšky.
Přestože panenky kupují rodiče,
kteří nevidí, kdo ty hračky vyrábí, tak to jsou schopni vycítit.
HRAČKY SHINDANA
Z Hraček Shindana se nakonec
během 70. a raných 80. let stal největší výrobce černošských hraček.
V podstatě se jim povedlo dokázat,
že existuje cílová skupina, která o ty hračky má zájem,
a že existuje způsob, jak vyrobit produkt,
který tito lidé chtějí a který dovedou ocenit.
S nástupem 80. let
tento model začaly využívat i větší společnosti.
Dopadlo to tak, že v roce 1983 Hračky Shindana ukončily činnost.
V továrně jsem pracovala 14 let
a v roce 1969 jsem se přesunula z montážní linky do kanceláří.
Vždycky jsem si v duchu říkala:
„Potřebovali někoho s odlišnou barvou pleti.“
Měli totiž jediného černocha,
programátora na šestém podlaží.
A já byla druhý člověk tmavé pleti.
Mám ráda lidi a společnost a ostatním se mnou bylo dobře.
Už jsem prostě taková.
Pak najali další černošku, Kitty Black.
1976 – KITTY ZAČÍNÁ V MATTELU
Hned po vysoké.
Byla to vystudovaná módní návrhářka.
Naše první černošská návrhářka.
NÁVRHÁŘKA ČERNOŠSKÉ BARBIE
Jsem Kitty Black Perkins.
Pro Mattel jsem navrhla první černošskou Barbie.
Odpověděla jsem na anonymní inzerát.
Šla jsem na pohovor, a když jsem odcházela, říkala jsem si:
„Tuhle práci musím získat. Nic jiného dělat nemůžu.“
Chtěli, abych jim přinesla jeden návrh.
Abych vzala panenku, oblékla ji,
abych jim přinesla i střihový vzor
i samotný ušitý oděv.
Místo jednoho návrhu jsem jich přinesla šest.
Beulah Mae vyšlapala cestičku pro Kitty a její kariéru.
Už byli zvyklí na přítomnost
sebevědomé a schopné černošky na pracovišti.
To umožňuje další krok,
tedy sebevědomou a kompetentní černošskou návrhářku.
Jestli by tehdy Kitty přijali,
kdyby tam Beulah nebyla…
Těžko říct.
Beulah jsem potkala den poté, co mě v Mattelu najali.
Byli jsme na ni hrdí, protože jezdila ve sportovním autě
a vyrovnala se naší černošské Barbie.
Brali jsme ji za takovou skutečnou černošskou Barbie.
- Jak se máš? - Kitty!
Vypadáš úžasně. Jak se máš?
- Mám radost, že tu můžu být. - Super.
- Jsem členkou klubu PSP. - Co je to za klub?
Prd si pamatuju.
Taky jsem členkou.
Pro Mattel jsem pracovala 28 let.
Celou tu dobu jsme se s Beulah znaly.
Začala tam hned po vysoké.
První černošská návrhářka Barbie.
Černošské Barbie jsou pro mě důležité.
Vedla si skvěle.
Tehdy to pro mě bylo hrozně zajímavé.
A všichni černoši a černošky, co ve firmě pracovali,
bez ohledu na jejich pozici, bylo jich tehdy jen pár,
za mnou chodili.
A to mi přišlo hrozně milé.
Jmenuji se Shonda Rhimes.
Jsem televizní producentka, scenáristka a první žena,
která stvořila tři dramatické seriály s více než 100 epizodami.
Někdo musí být první. Být první pro mě není radost, spíš břemeno.
Říkala jsem si, že když neuspěju, dostane pak ještě šanci někdo jiný?
To bylo důležité. Dostane po mně šanci další černoška?
To bylo hodně důležité.
Jsem Misty Copeland, profesionální baletka.
BALETKA, SPISOVATELKA, FILANTROPKA
Jsem první černoška, která se stala primabalerínou
během 80leté historie Amerického baletního divadla.
Potkala jsem Susan Fales-Hill, členku představenstva tohoto divadla.
Tato úžasná černoška mi byla mentorkou
a vlastně mi otevřela oči ohledně toho,
že černošky se musí propojovat a vzájemně se podporovat.
Jsem Ibtihaj Muhammad.
OLYMPIJSKÁ MEDAILISTKA A BARBIE
Jsem olympijská sportovkyně.
Jsem šermířka a také jsem Barbie.
Protože jsem v dětství byla široko daleko jediná Afroameričanka,
jako jediná jsem měla hidžáb,
a navíc i později ve sportovním šermu
jsem byla často jediná dívka, jelikož mou zbraní je šavle,
tak jsem se velice brzy naučila, že musím ukázat, co ve mně je,
a nebát se být v něčem jediná.
Je to vlastně protest.
Už jen to být na pódiu s jinou barvou pleti
a být součástí historie, která vás nezahrnuje a není pro vás.
Ten tlak mě motivoval pokračovat, protože už jen to, že jsem na jevišti,
může někomu změnit život.
Než se ze mě stala sólistka a primabalerína,
měla jsem pocit, že když se tam nezvládnu dostat já,
tak kdy zase nějaká černoška dostane podobnou příležitost?
Ten pocit byl velice intenzivní. Prostě jsem to musela dokázat.
Byla to naše první černošská návrhářka.
Vzpomínám si,
jak nás Kitty všechny svolala a řekla nám:
„Nemyslíte, že by měli být schopní vyrobit panenku s černošskými rysy?“
O tomhle přemýšlela.
Myslím, že je destruktivní
nutit černošské děti hrát si s bělošskými panenkami.
Jmenuji se Monica Bailey.
Jsem matka tří dětí.
Vyrůstala jsem v Inglewoodu v Kalifornii a pak v Arizoně.
Žili jsme na maloměstě, takže bylo obtížné najít místa,
která by byla primárně pro lidi s jinou barvou pleti.
Hrála jsem si s bělošskými panenkami.
Takže jsem třeba vzala pomádu, co mi máma dávala do vlasů,
mazala jsem ji panence do vlasů a pak jsem ji česala,
aby jí ty vlasy zhrubly a aby vypadala trošku jako já.
Věděla jsem, že to tak není,
ale aspoň nějaký pocit sounáležitosti to ve mně vzbuzovalo.
Panenka měla modré oči, takže jsem vzala voskovku nebo fixu
a doslova jsem je nabarvila na hnědo.
Moje Barbie byly bělošské a já měla pocit, že mám vypadat jako ony.
Kvůli tomuto standardu…
jsem spolu s dalšími černošskými dívkami měla pocit, že nejsem dost dobrá.
Měla jsem pocit, že musím vypadat jako ty panenky.
Z té vzpomínky mi běhá mráz po zádech.
Bylo to fakt…
Jo.
Ty bláho, to jsem teda nečekala.
Vzpomínám si,
že jsem měla pocit, že nejsem krásná.
Kvůli mé kůži
a kvůli textuře mých vlasů.
A kvůli tomu, že jsem byla mezi lidmi, kteří nevypadali jako já
a kteří mě nepřijali.
To bylo velmi náročné.
Bylo to velmi náročné a těžké.
Vaše mysl a vlastně vše…
HEREČKA A PODNIKATELKA
…co považujete za pravdivé či nepravdivé, se naučíte v dětství.
A pokud Barbie neodrážejí to,
jak vypadá skutečný svět,
tak co těm dětem vlastně říkáte?
„Neexistuješ.“
Když jsem navrhovala tuhle panenku, potřebovali jsme něco,
s čím by si černošské dívky mohly hrát
a co by vypadalo jako ony.
Chtěla jsem, aby se v ní zrcadlilo to, jako vypadá černošská žena.
Obyčejná Barbie měla vždycky dlouhé šaty
a stejně tak měla dlouhé vlasy.
Chtěla jsem, aby byla protikladem obyčejné Barbie
a protikladem Christie,
takže jsem jí dala do vínku výrazné barvy i šperky, krátké vlasy
a zavinovací sukni, která mohla odhalit trochu kůže.
Mezi mé nejoblíbenější zpěvačky patří Diana Ross.
Takže móda, kterou jsem vytvářela, připomínala oděvy Diany Ross.
Existovala další vlasová návrhářka
jménem Mellie Phillips, byla to také černoška.
Spolu jsme vymyslely krátký sestřih. Sama jsem tehdy měla podobný účes.
Dále tam byl návrhář z oblasti plastik. Abol, taky to byl člověk tmavé pleti.
Panenku jsme dále upravovali. Aby měla plnější rty a širší nos.
Kůži má o něco světlejší než nejtmavší možný odstín.
Šlo o to, co se komu líbí. A mně se líbila tahle barva.
Věděla jsem, že černošská Barbie nebude jen tak obyčejná.
Ale nenapadlo mě, jakou díru do světa udělá.
1976 – KITTY ZAČÍNÁ V MATTELU
1980 – ČERNOŠSKÁ BARBIE SE ZAČÍNÁ PRODÁVAT
1959–1980: 21 LET MEZI VYDÁNÍM BARBIE A ČERNOŠSKÉ BARBIE
PRVNÍ ČERNOŠSKÁ PANENKA POJMENOVANÁ BARBIE
„ČERNOŠSKÁ BARBIE MĚLA ODRÁŽET ČERNOŠSKOU KULTURU.“
„ČERNOŠSKÁ BARBIE ZVEDLA LAŤKU ČERNOŠSKÝCH PANENEK.“
Pořád cítím tu radost, kterou jsem cítila,
když mi poprvé představili černošskou Barbie.
Původní černošská Barbie je bombastická.
DĚTSKÁ MODELKA A HEREČKA
To afro je naprosto dokonalé.
Čeká ji noční život. Má boží červené šaty.
SCENÁRISTKA A PRODUCENTKA
V kůži má pravý melanin. Je to prostě černošská holka.
Kdy jste si černošskou Barbie zamilovala?
Když se mi dostala do ruky.
Píše se tu: „Je to černoška. Je krásná. Prostě bomba.“
První černošská Barbie byla naší chloubou.
Tento významný krok,
kdy černošskou panenku nazvali Barbie,
nikoliv Francie nebo nějak jinak,
umožnil černošským dívkám, aby byly hrdinkami svých příběhů.
Ve všech hrách a imaginacích je právě Barbie středem pozornosti.
Je královnou plesu.
Je tím, kým chcete být.
A podle mě by nikdo neměl chtít být jen něčí nejlepší kamarádkou.
V podstatě je to takové uznání toho, že existujete,
že tady jste a že si vás lidé váží.
Tím, že to byla skutečně Barbie…
HEREČKA, MODERÁTORKA, PRODUCENTKA
Tím, že se vybojovalo, aby to nebyla jen nějaká další panenka,
ale opravdu Barbie,
tak to říkalo světu, že černá je taky krásná.
Jsem hrozně vděčná,
že jsme součástí tohoto boje.
V mé rodině se mezi dospělými diskutovalo o tom,
jestli je tohle krok kupředu.
Jestli takhle vypadá panenka,
kterou byste chtěli dát nějakému příbuznému.
Nechci to zbytečně zjednodušovat, ale šlo hlavně o vlasy.
Měli jsme skupinovou diskuzi.
Některé maminky mluvily o tom,
že má krátké vlasy, nikoliv dlouhé,
nebo že má upnuté šaty, nikoliv volné.
Nevěděly, zda to byl záměr,
nebo zda to prostě jen nikdo neřešil.
V Mattelu si tehdy pozvali…
dětskou psycholožku, která tu panenku měla posoudit.
Její závěry byly podobné názorům těch maminek.
Ale když ta psycholožka zjistila, že jde o práci černošské návrhářky,
bylo po stížnostech.
Trvalo 21 let, než byla černošská panenka hodna jména Barbie.
Ty bláho, vždyť jde jen o panenku!
No, já o existenci černošské Barbie netušila,
dokud mi o ní teta neřekla.
A pak mě napadlo: „Ví lidi o existenci černošské Barbie?“
- Ukážete mi ji? - Ano.
Jeden z jejích oblečků.
No jo, tu už jsem vlastně viděla.
Napadlo mě, že vypadá jako Diana Ross.
Jo, tu už jsem viděla. Díky.
To mi uniklo. Má trošku světlejší kůži.
Hotová Foxy Brown.
- Jo. - Ano, vypadá vypadá hrozně sedmdesátkově.
Super střih. Jedno ramínko obnažené.
- Roztomilé. - Jo.
A tohle je asi jejich verze afra, co?
Skoro jsem na ni zapomněla. Ale znám ji.
HEREČKA A REŽISÉRKA
Ale rozhodně ne v kontextu toho, že by byla v něčem první nebo unikátní.
Tu první jsem asi nikdy neviděla.
STYLISTKA A MATKA
Možná ji neměli u nás v obchodě.
V obchodě jsem ji nezahlédla.
MISS KALIFORNIE
Až teď se o ní dozvídám.
Je fajn, že vytvořili repliku toho, jak tehdy vypadala skutečná černoška,
aspoň tedy od krku nahoru.
Ale já na ni nenarazila. Mrzí mě, že mi to uniklo.
ČERNOŠSKÁ BARBIE
S tím se pojí další otázka: „Propagovali černošskou Barbie vůbec?“
Reklamu na ni jsem nikdy neviděla. Musela jsem,
dívala jsem se v sobotu ráno na animáky, ale nikdy jsem ji pořádně neviděla.
Pokud jste viděli reklamu na Barbie, šlo o bělošku.
Kdyby byly černošské panenky prodávány jako nádherné zboží, co jde na dračku,
prodávaly by se stejně dobře, ne-li lépe
než bělošská Barbie.
Podle mě jsem měla jen imitaci. Rodiče mi asi nesehnali pravou…
Bylo vážně těžké ji sehnat.
Kdyby v Mattelu věděli, jak dobře se ta panenka bude prodávat,
možná by vynaložili větší úsilí
a vznikla by celá kolekce černošských panenek
namísto jediné.
Poznámka společnosti Mattel ohledně propagačních materiálů k černošské Barbie:
„Co se týče reklam na černošskou Barbie v tisku nebo v televizi,
narazili jsme na článek, kde se píše,
že k této panence neexistovalo mnoho propagačních materiálů.
A těch pár zmínek, které možná existují, se nám zatím nepodařilo dohledat.“
1968–1983: HRAČKY SHINDANA 15 LET V BRANŽI
1985 – BARBIE DŮM SNŮ
Tenhle příběh o mé tetě, Kitty a černošské Barbie se mi celkem zamlouvá.
Je super mluvit o černošských panenkách.
Tím nechci říct, že teď miluju panenky,
ale zjišťuju, že nejsou důležité jen pro tetu…
KAPITOLA 2 – POSOUVÁNÍ HRANIC
…ale pro všechny.
Tak teď přemýšlím o malé Laguerii
a o tom, jak si hrála se svou sestřičkou.
V dětství jsme si na hlavu dávaly kousky papíru
a dělaly jsme, že to jsou dlouhé blond vlasy.
Jako děti jsme nerozuměly, co to znamená.
Ale teď dost přemýšlím o hraní
a o tom, co by znamenalo mít kolekci černošských Barbie.
1991 – VYCHÁZÍ BARBIE SHANI
Shani je tady!
Shani, Shani, ladný krok i úsměv máš.
Skvělý styl, holka, no ty se máš!
Shani a její kamarádky.
Paráda!
Tvůj vzhled mám moc ráda!
Taky jsem autorkou série černošských panenek jménem Shani.
Tato konkrétní série vznikla
díky úspěchu černošské Barbie.
Na vysoké jsem začal sbírat panenky Barbie.
BÝVALÝ PROJEKTOVÝ NÁVRHÁŘ
A když jsem viděl Shani, jako bych se ocitl v jiné dimenzi.
Měli Ashu, ta měla podobnou pleť jako vy.
Ta měla ostřejší rysy.
Pak Nichelle, ta jako by z oka vypadla mé tetě Toosley, mámině sestřenici.
Ta měla hodně tmavou barvu pleti.
A pak Shani, což byla prostě taková černošská kráska.
Bylo to převratné.
Když ty panenky začali prodávat,
tak je nejprve v New Yorku představili ve velkém stylu.
A říkám si…
- Říkám si… - Říkám si…
- Kdo tě asi… - Kdo tě asi…
Miluje…
Chtěli panenku s různými odstíny pleti,
což by odráželo afroamerickou komunitu.
V týdeníku Village Voice byl článek.
Několik stránek na téma těchto panenek
a toho, jak důležité jsou.
A tenhle článek mám někde schovaný.
Díky Shani vstoupíme na etnický trh.
Bude hodně propagovaná, což je novinka.
PRODUKTOVÁ MANAŽERKA V MATTELU
V současnosti neexistuje série afroamerických panenek,
která by měla své vlastní televizní nebo tištěné reklamy…
OSLAVA ČERNOŠSKÝCH HRAČEK
…a k tomu nabídku souvisejících produktů.
PANENKA SHANI OŽÍVÁ
Jmenuju se Isis McKenzie Johnson.
Do černošské Barbie jsem se zamilovala v pubertě.
Vyrůstat ve čtvrti Watts v Los Angeles bylo náročné.
Na marnivost nebyl čas. Člověk chtěl jen přežít daný den.
Když jsme se s rodinou konečně přestěhovali do Rancho Cucamonga,
tak tam nebylo moc lidí tmavé pleti.
Nadávali mi do „negrů“ a „čokolád“.
Kvůli svému vzhledu jsem si vyslechla spoustu hanlivých slov a označení.
Achjo, takhle si rozmažu make-up.
A v televizi nebylo nic, s čím bych se ztotožnila,
na co bych se napojila
a díky čemu bych utekla z reality, kde mě lidé nesnášeli kvůli mému vzhledu.
Většina dětí utíká do televize, ale v televizi byli jen samí běloši.
A když už se objevil seriál s černochy, tak byli vždycky hrozně chudí.
Byla to připomínka toho, že můj život bude jeden nekonečný boj.
Takže když se objevila černošská Barbie, tak pro mě představovala úspěch a krásu.
Viděla jsem v ní svůj vlastní potenciál.
Malé bělošské holčičky viděly svůj potenciál ve svých Barbie.
Já se v nich ten potenciál vidět snažila,
ale byly jen připomínkou toho, že jsem černoška a že to není pro mě.
A když vyšla černošská Barbie, řekla jsem si: „Taky to zvládnu.“
Pokud se vám to nelíbí, jděte se vycpat. Černošská Barbie mi moc pomohla.
Protože jsem se prosadila, tak jsem dostala na starost pracovní skupinu,
kde jsme měli vytvořit další panenky.
NÁVRHÁŘKA PANENEK, KONZULTANTKA
Jsem Stacey McBride-Irby, bývalá návrhářka Barbie.
Jako malá jsem si moc ráda hrála s panenkami.
Nejraději jsem měla Barbie.
Kvůli tomu jsem se chtěla stát módní návrhářkou.
V novinách Los Angeles Times byl článek s Kitty Black Perkins.
Můj táta mi ten článek schoval,
protože mě chtěl inspirovat a motivovat.
Když jsem se na začátku 90. let dostala do módního průmyslu,
neviděla jsem tam moc lidí jako já.
Ale žádný záložní plán jsem neměla.
Vytáhla jsem ten článek s Kitty Black Perkins
a zavolala jsem jí.
- Ahoj! - Ahoj!
Jak se máš?
Když jsem Kitty uviděla poprvé, měla na sobě bílý kostýmek
a výrazné kudrnaté vlasy.
Napadlo mě tehdy: „Ty bláho,
ta dáma je hotový anděl křížený s herečkou a s Barbie.“
Taky měla kabriolet, takže jí vlasy vlály ve větru.
Nevím, něco na tobě prostě bylo.
Pohovor se vydařil. Dala mi úkol.
Měla jsem jít domů, koupit si panenku Barbie
a vymyslet pro ni šaty a doplňky.
Když jsme spolu seděly a mluvily o tom,
jaká má očekávání, jaké má cíle a tak podobně,
tak Stacy vytáhla složku.
Byly v ní vystřižené novinové články, kde jsem nějakým způsobem figurovala.
Tvářila se, jako že jí ta složka omylem vypadla.
- Však taky jo. - Počkej.
Schválně ji upustila, abych si jí všimla.
Díky tomu jsi tu práci dostala.
Byla velice ambiciózní.
Měla spoustu skvělých nápadů.
Tak jsem ji najala.
1996 – STACEY ZAČÍNÁ V MATTELU
Pamatuju si, jak mi to tam Kitty poprvé ukázala.
Potkala jsem tvou tetu Mae, ze které čišela pozitivní energie.
Kitty nás představila,
takže kdykoliv jsem pak šla do sídla Mattelu,
tak na mě volala: „Ahoj, malá Kitty!“
Už se nedozvím, jestli věděla, že se jmenuju Stacy.
V roce 1989 se ze mě stala recepční a v roce 1999 jsem odtamtud odešla.
Potkala jsem se s lidmi z celého světa.
To nejlepší na komunikaci s lidmi je úsměv.
Měla spoustu energie a bylo fajn vidět další černošku
v sídle společnosti Mattel.
Všechno podstatné o hračkářském průmyslu jsem se naučila od Kitty Black Perkins.
Najala jsem ji jako návrhářku.
Pak jsem najala ještě jednoho černošského návrháře, Thomase Quinna.
Naučila jsem je, aby dělali věci po svém,
a oba dva byli skvělí.
Zhruba po dvou letech
mě požádali, abych přešla do jiného týmu, který dělal Barbie.
Měla jsem z toho strach, ale taky jsem se na to těšila.
Přišlo mi, že jsem připravená,
ale ocitla jsem se v úplné jiném světě,
protože najednou jsem byla sama za sebe.
1955 – STACEY ZAČÍNÁ V MATTELU
V roce 2003 jsem z Mattelu odešla.
Po mém odchodu Stacey povýšili, což bylo super.
Copak nevíš…
2008 – VYCHÁZÍ AKA BARBIE
…proč jsem chtěla být v AKA?
V Alpha Kappa Alpha.
Chtěla jsem být v AKA.
Jeden kolega mi říkal:
„Stacey, máme tu panenku z AKA.
Nechceš ji navrhnout? Já o tom sesterstvu nic nevím.“
A já na to: „Jasně, hrozně ráda!“
Sesterstvo Alpha Kappa Alpha vzniklo už v roce 1908.
Takže ta panenka byla vlastně ke 100. výročí. Byl to sběratelský kousek.
Tohle jsou moje původní skici.
Jedna se jmenovala Bohyně současnosti.
Další se jmenovala Podnikatelka.
A jedna se chystá na večerní slavnost.
Zástupkyně sesterstva AKA chtěly vyrobit všechny tři,
ale my mohli vyrobit jen jednu.
Lidé ji sháněli.
V Mattelu už jsem nepracovala, ale stejně mi volali. Vyprodala se.
Máte tu panenku?
Jo, mám všechno, co nějak souvisí s Kamalou.
Tu panenku jsem prostě musela mít a basta.
Tuhle panenku jsem vytvořila úplně sama.
Zjišťovala jsem si kvůli ní spoustu věcí. Byla pro mě důležitá.
Tehdy jsem se vlastně začala těšit na to, co přinese budoucnost.
A vznikla série panenek So In Style.
Ahoj, já jsem Sierra a tohle je moje máma Stacey.
Sierra mě inspirovala k tomu, abych navrhovala afroamerické panenky.
Chtěla jsem, aby měla panenky, které vypadají jako ona,
a aby i dívky z místní komunity měly něco, s čím se mohou ztotožnit.
Moje dcera si tehdy s Barbie nehrála.
Jako milovnice Barbie jsem to nechápala.
V Mattelu to fungovalo tak, že od prodejců přišel nápad,
na základě kterého jsme tvořili.
Takže třeba někdo řekl: „Potřebujeme i černošskou panenku.“
Ne všichni tu panenku měli v nabídce.
A ne každý maloobchod si afroamerickou panenku vyžádal.
Chtěla jsem vytvořit sérii panenek, kterou by maloobchodníci nemohli odmítnout.
Starší sestra, co učí svou mladší sestru
matematiku, hudbu, roztleskávání, vědu,
nebo umění a žurnalistiku.
Chtěla jsem, aby byly hravé,
ale aby zároveň byly i vzdělané.
Afroamerická pracovní skupina v Mattelu nám s tím pomohla.
Stephen vymyslel logo.
David vymyslel název So In Style, zkráceně S.I.S. neboli Ségra.
S designérkou krabic jsme šly nakupovat,
abychom načerpaly inspiraci.
Takže na tomhle projektu pracoval celý tým
a bylo to super.
Moje dcera si s těmito panenkami hrála ráda.
Bylo moc fajn, že něco, co jsem vytvořila,
přinášelo mé dceři tolik radosti.
Moje máma se záměrně snažila,
abychom se se sestrami ztotožňovaly s našimi hračkami.
Takže nám kupovala jen černošské Barbie.
Poměrně brzy mi bylo dáno najevo,
že u nás doma nebudou žádné bělošské panenky.
Když jsem vyrůstala, vyráběla jsem svým panenkám hidžáby.
Zvlášť když jsem si hrála s autíčky.
Do kabrioletu chcete hidžáb, aby se vám nerozcuchaly vlasy.
Nebyly to jen panenky,
ale vyobrazení toho, kým jsem tehdy chtěla být.
Byly to doktorky, právničky, létaly napříč zemí a byly aktivní.
A teď je mou prací to, že vyprávím příběhy
o vlivných a zajímavých ženách se zajímavými životy.
To jsem dělala už jako pětiletá.
Jestli Kerry Washington v seriálu Skandál není černošská Barbie,
a to včetně jejího oblečení, tak už teda nevím.
SKUTEČNÁ PANENKA
Říkám si Byronique Barbie.
Sama sobě říkám černošská Barbie.
Na prstu mám vytetováno „Panenka Barbie“.
Celý můj šatník je plný oblečení Barbie, náušnice mám taky takové.
Na jedné náušnici je mé křestní jméno, „Byronique,“ a na druhé je „Barbie“.
Černošskou Barbie ztělesňuju svým vlastním způsobem,
protože vyhledávám dobrodružství a zkusila jsem mnoho různých profesí.
Dvakrát jsem skákala s padákem. Na Havaji jsem plavala se žraloky.
Mám zkušenosti s vodním skútrem i parasailingem.
Myslím, že dlouho platilo, že tohle běžně dělají jen bělošky,
že zažívají dobrodružství, dělají vzrušující věci a vedou mnoho životů.
Ale když vidím, že černošská Barbie může dělat to samé,
je to pro mě důležité a snažím se to ztělesňovat.
Být pořádnou ženskou s sebou nese spoustu tlaku a stresu.
Ale být schopná nenuceně proplouvat životem,
to podle mě ztělesňuje černošská Barbie.
Být schopná zvládnout veškerý tlak a stres,
ale vypadat u toho elegantně a nenechat se rozhodit.
Být sama sebou.
A nepromarnit jediný den, jediný okamžik.
Takže vás hodně inspiruje.
Je to tak.
Během dne si často říkám:
„Co by v tuhle chvíli asi tak udělala černošská Barbie?“
Každý rok byla benefiční akce na stipendia pro černošské studenty.
2011 – STACEY KONČÍ V MATTELU
A tam chtěli oslavit 30. výročí vydání černošské Barbie.
Nevěděla jsem, že Stacey vytvoří panenku k 30. výročí.
Přišla jsem na oslavu a zjistila jsem, že to udělala,
z čehož jsem byla nadšená, protože nikdo se na to nehodil jako ona.
Tohle je první černošská Barbie,
kterou jsem navrhla u příležitosti 30. výročí černošské Barbie.
Tohle je má verze panenky z roku 1980.
Chtěla jsem ji oživit, protože jsem myslela,
že se budou dražit obě.
Ale nakonec se dražila jen jedna.
Inspirovaly mě výřezy na původních šatech.
Je trošku víc sexy, tak jsem zvolila výřez vepředu
a namísto krátkých šatů
jsem zvolila dlouhé šaty a výřezy na kalhotách.
A zakončila jsem to šperky.
Tohle je moje Chandra So In Style Barbie,
ta měla tmavší odstín pleti.
Kromě vydražení jediného exempláře panenky k 30. výročí
Mattel znovu vydal černošskou Barbie v roce 2010.
2020 – ČERNOŠSKÁ BARBIE KE 40. VÝROČÍ
Čekala jsem jednoduchý příběh o pitomých panenkách,
ale na tom příběhu o černošské Barbie něco je.
Ty bláho, ztotožňuju se s panenkou.
Cítím se s ní být propojená stejně jako s tetou, s Kitty a Stacy.
A to způsobem, který neumím popsat.
Z tohohle příběhu o tom, že zastoupení menšin může fungovat,
mám ohromnou radost.
Těším se, až zjistím,
kdo navrhuje černošskou Barbie k jejímu 40. výročí v roce 2020.
Víš něco o oslavách 40. výročí černošské Barbie?
Ty budou…
- Příští rok. - Ano.
No, o oslavách 40. výročí černošské Barbie
zatím nic nevím.
Ale bylo by to super.
Dejte mi vědět. Ráda bych to s vámi oslavila.
Bude její odkaz pokračovat?
Asi
ne.
Bill je typ člověka, který s Barbie vyrostl.
Okolo Barbie si vybudoval kariéru.
Pracovala jsem s ním asi tak deset let.
Já jsem Bill Greening, hlavní návrhář série Barbie Signature.
V Mattelu pracuju již 25 let.
S panenkami Barbie jsem si hrál už jako malý,
hlavně s panenkami od Kitty.
Hráli jsme si s nimi v dětství a pamatuju si spoustu výtvorů od Kitty.
Hráli jsme si s Pretty Changes, s černošskou Barbie, s Pink and Pretty.
Takže během mého dětství hrály Barbie od Kitty velkou roli.
Její původní panenku jsem měl na paměti
a snažil jsem se zachovat prvky, které se Kitty líbily.
Snažil jsem se, aby navazovala na svou minulost,
ale zároveň aby byla v moderním kabátku.
- Povedlo se ti to. - Díky, Kitty.
Hrozně moc to pro mě… Když mi ji Kitty posvětila, tak…
To byl ten nejlepší kompliment.
Touto panenkou jsem se snažil uctít odkaz Kitty.
Taky něco řeknu
ohledně jejího návrhu.
Je náročné najít návrháře, kteří se soustředí na panenky.
V současnosti nemáme v týmu žádného černošského návrháře.
Pro vedení je to velmi důležité.
Jedná se o příležitost
pro spoustu černošských holčiček
a černošských chlapečků,
kteří se mohou soustředit
na vytvoření nové černošské Barbie.
Doufám, že v budoucnu budeme mít další Kitty a Stacey, dalšího Stephena,
kteří u nás zanechají svou stopu.
Na černošských panenkách je zajímavé to,
že když je vyrábí černoši a černošky,
jsou neuvěřitelně různorodé.
Objeví se neskutečně mnoho různých nápadů.
Spousta různých podob.
Hrozně moc způsobů, jakým ty panenky vznikají.
Je to opravdu zajímavé,
protože pak nemáte panenky jak podle šablony.
Máte panenky plné kreativity, nad kterými někdo přemýšlel.
Já jsem Mason Williams.
V Mattelu mám na starost oddělení pro rozmanitost, rovnost a inkluzi.
V hračkářském průmyslu pracuju už asi 25 let.
O Barbie mluvím s nesmírnou hrdostí.
Je super, že ta cesta nebyla bez překážek
a že bylo třeba se ohledně rozmanitosti ozvat.
O vzhledu a všech těchto věcech je potřeba přemýšlet.
V Mattelu máme pár černošských návrhářů,
ale ne o moc víc, než když tu byla Kitty.
Zatímco firmy rostou, naše počty nerostou exponenciálně.
Naše počty v podstatě nerostou.
VELETRH HRAČEK
Podívejme se na současné návrháře
napříč celým hračkářským průmyslem.
Černošských zaměstnanců je tam málo, ale to asi nikoho nepřekvapuje.
Nevíte, že někým můžete být, pokud jste to nikdy neviděli.
Na kariérní dny chodím už tak 20 let.
A vždycky si tam píšu: „Mason, výrobce hraček“.
To jsem tam měl vždycky a mám to tam pořád,
protože věřím, že je potřeba ukázat lidem,
že existují chlapi, kteří tohle dělají.
Musíme do toho procesu začít lidi zapojovat už dřív.
Na střední. Spolupracovat s historicky černošskými univerzitami.
Musíme otevřít cestu k získání potřebných dovedností a vzdělání
a investovat do rozvoje talentů.
Ale rozhodnout se tohle udělat není jen tak.
Jde o důležitý dialog, který je ale dlouhodobě odsouván na vedlejší kolej.
Já jsem Tasja Kirkwood,
mezinárodní šéfka oddělení analýzy spotřebitele.
Celý den mluvím s dětmi.
Výsledky mé práce pohání proces návrhů a vývoje.
S ohledem na toto téma se jedná o důležitou věc.
Celý ten proces je důležitý.
Jde o rozmanitost, ale zároveň také o rozmanitost myšlení.
Naše myšlení i zkušenosti se různí.
Zapracování rozmanitosti myšlení do všeho, co děláme,
od designu a vývoje přes marketing až po plánování je nesmírně důležité.
Musíme klást důraz na to, co ta práce znamená
a jaké může mít potenciálně dopady.
A přesně tohle černošská Barbie udělala.
Ukázala různé profesní uplatnění. A s tím pak musíme pracovat dál.
Jo, pojďme na to.
2020 – PANENKA NANCY UVEDENA DO SÍNĚ SLÁVY
Pojďme otevřít dialog.
Tohle všechno přece začalo otázkou
z rozhovoru mezi mnou a mou tetou.
A hele, kam nás to zavedlo.
Od jedné černošské Barbie
k celé kolekci černošských panenek
a k dalším černoškám, ze kterých se staly Barbie.
Tak se mi to líbí, jo.
Vzpomínám si, jak mi z Mattelu poslali zprávu:
„Nechtěla by se Shonda stát Barbie?“
Hned jsem na to kývla. Byla jsem z toho nadšená.
Bylo to kouzelné.
Když mi zavolali, že podle mě chtějí udělat Barbie,
tak jsem byla nadšená.
Mohla jsem se stát součástí něčeho ikonického,
protože už v tom konečně figurovaly i černošky.
Tohle jsem já jako Barbie. Když jsem ji uviděla poprvé, tak jsem se rozbrečela.
Tuhle panenku miluju. Tohle jsem já, panenka Shonda.
Říkám jí vyšňořená Shonda.
Tohle je moje druhá panenka Barbie.
Je to princezna baletka,
kterou jsem hrála v Disneyho filmu Louskáček a čtyři říše.
Intenzivně jsem se podílela na jejím vzniku.
Produkční společnost Shondaland má skvělou šéfku designu,
Sandie Bailey.
Sandie s Mattelem intenzivně řešila,
jak má ta panenka vypadat.
Ukázala mi, co mají, a já řekla: „Mám moc malý zadek.“
A ona jim to nějak stravitelně přetlumočila.
Nejdřív jsme jim poslaly fotky.
ŠÉFKA INOVACE A DESIGNU SPOLEČNOSTI SHONDALAND
Se Shondou jsme vybraly pět až osm fotek, u kterých měla pocit,
že na nich má správný účes a make-up.
Všechny byly z období, ze kterého tu panenku chtěla mít.
Chtěla jsem, aby ta panenka odrážela to,
jak skutečně vypadám.
Ne aby to byla nějaká idealizovaná a upravená verze.
Takže má širší pas
a hrudník takový, jako mám já.
Jedna je více do tvaru přesýpacích hodin.
A jejich zadky se dost liší.
Nakonec vyhrála tahle.
Bude mou vizitkou.
Vzpomínám si, že její poslední verze neměla dostatečně velké poprsí.
Prý že to nejde změnit. Tak jsem řekla, ať jí vycpou podprsenku. A stalo se.
Když jsem byla malá, lidi mi říkali, že mám moc velké nohy.
Ty nohy mi pomohly vyhrát olympijskou medaili,
takže chci, aby moje Barbie měla silné a vypracované nohy.
Vytvoří podle mě druhou Barbie, což je úžasné.
To, že se vrátili a řekli:
„Chceme udělat další, která bude odrážet vaši práci.“
Chtěla jsem, aby vypadala víc jako profík.
Ta druhá Barbie představovala příležitost k tomu,
aby mladé dívky viděly scenáristku,
ženu tmavé pleti v takovéto pozici.
Vždycky jsem říkala, že některé věci si musíte umět vysnít.
Ale pokud jste něco nikdy neviděli, nejde to.
Svým dcerám kupuju černošské panenky.
Snažím se jim kupovat panenky, které mají podobné vlasy jako ony,
aby se s nimi více ztotožnily.
Dneska už je to normální. „Jasně, že má dredy.
Jasně, že má afro. Proč by ne?“
Máme panenku Barbie na vozíku. To je super.
Tyhle věci jsou ve světě, ve kterém žijeme, strašně důležité.
Mám malou dcerku, je jí teprve sedm.
Když si hraje a fantazíruje, tak vytváří určitou komunitu.
Takže má různé panenky s různou barvou pleti.
Chci totiž, aby věděla, že kromě ní existuje na světě spousta dalších lidí,
kteří mluví různými jazyky, mají různé nápady a úhly pohledu.
V mnoha ohledech to může změnit svět.
Zní to jako hluboká myšlenka, ale je to tak.
Už od útlého věku se děti mohou učit o inkluzivitě a rozmanitosti.
Mohou se učit o různých typech vlasů, melaninu a dalších věcech.
Ale když se budete dívat jen na panenky, které vypadají jako vy,
tak se tomu vaše mysl neotevře.
Když kdokoliv z mých bělošských přátel čeká dítě, tak moc dobře ví,
že jim dám černošskou panenku nebo knížku s černošskými dětmi.
Stejně tak mí černošští přátelé.
Ohlasy na to zatím byly pozitivní.
Nikdo zatím neřekl: „Černošská panenka? Proč?“ Dětem se líbí.
Ale jak daleká cesta nás ještě čeká?
Barbie jsou teď inkluzivnější,
takže si myslím, že malá Lagueria by si s takovými Barbie hrála ráda.
KAPITOLA 3 – BUDOUCNOST ČERNOŠSKÉ BARBIE
Ale stejně si říkám, jak moc se toho vlastně změnilo?
Já jsem Amirah Saafir.
Jsem vysokoškolskou profesorkou na katedře zaměřené na děti a adolescenty.
Zajímá mě vliv kontextuálních faktorů,
zejména těch školních, na pocity černošských dětí ohledně jejich identity.
Vzali jsme skupinu dětí,
ukázali jsme jim současnou podobu Barbie a vyslechli jsme si, jak to vnímají.
Inspirovali jsme se Clarkovic testem panenek,
a to sice konceptem jako takovým, nikoliv použitou metodikou.
Nechtěli jsme se soustředit na rozdíly mezi černošským a bělošským,
ale na všechny barvy pleti a tvary, které Barbie může mít.
Zakončili jsme to diskuzí s odborníky,
kde máme všemožné experty a badatele,
abychom získali ucelený pohled na to, co to vlastně všechno znamená.
Můžeme?
Na viděnou v cíli…
Která ti přijde nejhezčí?
Mně přijde nejhezčí asi…
Brooklyn.
- Brooklyn je nejhezčí? - Jo.
VZTAHOVÁ EXPERTKA
- Proč? - Protože má tmavou pleť jako my.
Ano, to je pravda, má tmavou pleť jako my.
A taky má jedinečnou vlastnost, umí hrát na kytaru.
Která je podle tebe nejhezčí?
Tahle je nejhezčí. Proč je tahle Barbie tak krásná?
- Má krásné šaty. - Líbí se ti její šaty?
Ještě kvůli něčemu je krásná?
- Kvůli botám. - Botám.
- Líbí se mi její oblečení. A taky účes. - Aha, líbí se ti její účes.
Líbí se mi její blůza a kabelka a taky má krásné boty a vlasy.
Když mluví o Barbie a o své oblíbené Barbie,
často zmiňují šaty a boty, které ty panenky mají,
a už ne tak často barvu pleti.
Chtěla bych slyšet, co si o tom myslíte.
A co podle vás znamená to,
jak přemýšlejí o rase, s ohledem na důležitost rasy.
Jestli v dětství hodně přemýšlejí o rase.
Já pracuju na veřejné základní škole.
ŘEDITELKA ZÁKLADNÍ ŠKOLY
A když děti mluví o něčem, co se týká rasy, nepoužívají slovo „rasa“.
- Přesně. - Tohle slovo nepoužívají…
Ani v osnovách jsem ho neviděla.
Spíše mluví o etniku, o kultuře.
A v těch videích zaznívala slova
jako „kultura“, „etnikum“, „náboženství“, tedy to, co je odlišuje.
Slyšeli jste o něčem, čemu se říká rasa?
- Ne. - Ne?
- Ne. - Co to znamená rasa?
To je skvělá otázka.
Rasa, to teda nevím. Napadá mě jen trasa závodu.
Trasa závodu, aha.
Když s rodiči mluvíte o rase, jaká slova používají?
Jak o tom mluví?
„Nesuď knihu podle obalu.“
Nesuď knihu podle obalu? Co to znamená?
Abychom se nechovali k ostatním ošklivě.
Když řeknu slovo „rasa“…
co vás napadne?
- Rasismus. - Napadne tě rasismus?
Co je to rasismus?
Když tě lidi soudí na základě barvy tvé pleti,
tvého vzhledu a kultury.
Slovo „rasa“ nutně neznají.
- Ale rasismus už ano. - Jo.
Co podle vaší rodiny a rodičů znamená být černochem?
Být statečná a přemýšlet o sobě jako o nádherné černošské královně.
Podle mámy mám být na svou barvu pleti pyšná,
a když se někdo s jinou barvu pleti zeptá, v čem spočívá naše kouzlo,
tak mám říct: „Tomu bys nerozuměl.“
Říkají mi,
že je v pořádku být sám sebou, i když vypadáš jinak.
Protože jsi člověk jako všichni ostatní.
Říkají mi, že není v pořádku, aby na nás policajti byli zlí
a zaklekávali nás, protože jsme přece nic neudělali.
I když nepoužívají slovník, který známe my dospělí,
tak o rase věděli.
Říkali třeba „Black Lives Matter“, „na černošských životech záleží“.
Tím říkají, že ví, co je to rasa. Ale musíme jim k tomu poskytnout jazyk.
PROFESORKA, BADATELKA
Odráží se to v jazyce a v tom, co slyší ve svém okolí,
ale ne v jejich realitě a v tom, jak žijí lidé kolem nich.
Protože pokud jsou všichni stejní a na barvě pleti nezáleží,
tak proč policajti zabíjí černochy?
Jakou roli v chápání toho všeho má Barbie?
Mají být Barbie a Mattel zodpovědní za to,
aby dětem pomáhali s pochopením těchto rozdílů?
- Ano. - Opravdu?
Myslím si totiž, že je za to zodpovědná celá společnost.
A existuje spousta způsobů,
kterými by Mattel
mohl dát jasně najevo, z jaké rasy,
z jakého etnika a z jaké kultury daná Barbie je.
Existuje v Mattelu tým,
který by se zaměřoval na to, co znamenají a jak vypadají rozdíly?
To by bylo zajímavé, protože to je…
Změnu totiž nezařídí jednotlivec.
Musí to být záměrná týmová práce.
- Jo. - A potřebujete správný tým.
Která z těch Barbie vypadá jako ty?
- Tahle Barbie vypadá jako ty? - Ano.
Tahle taky vypadá tak trošku jako já,
protože má hnědé vlasy a hnědé oči.
Proč vypadají jako ty?
Protože když si češu vlasy, tak si je někdy sčesávám dozadu.
- Je krásná a má dredy jako já. - Jasně.
- Ještě něčím připomíná tvou mámu? - Jo.
- Čím? - Nosí paruku. Aspoň to tak vypadá.
- Ani jedna ta Barbie nevypadá jako já. - Ani jako já.
Co máme my a jejich rodiče dělat? Kromě tomu, že je tomu vystavujeme?
Podle mě Barbie nezmůže nic, co se nepodařilo vám.
Takže je to na rodičích i na Mattelu.
Nechci Barbie klást na bedra něco…
STUDENT Z KATEDRY SOCIOLOGIE KALIFORNSKÉ UNIVERZITY
…co má za úkol změnit celá společnost.
Já vidím cíl
skutečné rozmanitosti, rovnosti a inkluze
ve zničení násilných institucí, násilných společenských struktur,
násilných panenek a umělých světů,
které existují kvůli dlouhodobému odkazu kolonialismu.
A dokud nepracujeme na tomhle, tak si akorát něco namlouváme.
Mé dceři je pět let a aktuálně je z ní ninja princezna,
která chce čtvrtit melouny.
Má slušnou sbírku Barbie a já jsem pyšný na to,
že mezi svými Barbie nedělá rozdíly.
Máme spoustu různých panenek,
mají různé barvy pleti, účesy, postavy.
Na to jsem hrdý.
A když si hraje s kamarády,
tak je vidět, že dětí tíhnou ke hře jako takové,
ne ke konkrétnímu objektu hry.
Vsadím se, že kdybyste se teď zeptali 30 dětí,
jak vypadá Barbie, dostanete možná 26 různých odpovědí.
Která Barbie je podle tebe ta pravá Barbie?
Tahle je pravá?
Tahle.
Proč je tahle ta pravá?
Kvůli její kůži.
- Protože má blond vlasy. - Protože má blond vlasy?
Tohle je ta pravá Barbie a tuhle udělali později,
aby černošské dívky měly Barbie, co vypadá jako ony,
a nemusely si hrát jen s bělošskými Barbie.
Sleduju hodně pořadů o hračkách a o tom, jak se vyrábějí.
A tuhle Barbie vydali jako první.
Když jdete do obchodu, tuhle Barbie uvidíte jako první.
A v reklamách taky.
Otázka zněla: „Která Barbie je ta pravá?“
A děti vždycky ukázaly na Barbie z Malibu.
To mně osobně napovídá,
že tahle Barbie je ta hlavní
a ty ostatní existují v jejím okolí.
A to že je takový standard.
Klasická Barbie, obyčejná Barbie.
Ta je dětem předkládána jako vzor toho,
co je normální, co je ideální, čeho by se měly snažit dosáhnout.
Děti taky chápou, že černošská Barbie,
latinskoamerická Barbie a asijská Barbie vznikly později.
Jsou navíc, abychom se v nich taky viděli.
Společenská struktura moci, kde jsou černoši úplně dole,
je předávána dětem,
i když nemají slova, kterými by to popsaly.
Tuto hierarchii totiž vidí i v hračkách, se kterými si hrají.
Kdybych si měla vybrat,
zvolila bych klasickou Barbie,
protože ta má svůj vlastní pořad.
Myslím, že tahle Barbie je ta původní,
protože během čekání jsem koukal na pořad,
ve kterém se objevila jako první.
Když se má dcera dívá na televizi, černošská Barbie není hlavní postava.
O černošské Barbie a dalších černošských postavách
se toho moc nedozvíme, a to ani o jejich rodinách.
Jsou to prostě jen vedlejší postavy. Je to takové pokračování
té nerovnosti, která existovala, když černošská Barbie ještě nebyla.
- Viděly jste Barbie ve filmu? - Ano.
Opravdu? V jakém?
Já viděla ten špionský,
ten vesmírný
a ten klasický.
Já sledovala videa o Barbie a jejím domě snů.
Vážně?
Jo, koukali jsme se na film s Barbie.
Byla z ní mořská panna a vypadala takhle.
Já jsem Nachelle Jackson
a tohle je má dcera Kayden.
PŘEZDÍVKA: ČERNOŠSKÉ KOUZLO
Ahoj. Je mi 14.
- A nutili mě hrát si s panenkami. - To teda není pravda.
Vzpomínám si na období,
kdy jsme za sebou měly docela dost různých filmů o Barbie
a šly jsme do obchodu shánět novou Barbie.
Vzpomínám si, jak stojím v uličce a říkám: „Tady mají Barbie.“
A pak: „Tohle je černošská Barbie.“
A vzpomínám si, že mi dcera neoblomně tvrdila:
„To není Barbie. Barbie není černoška.
Barbie je běloška.“
Ve svých pořadech by měli mít víc různých ras.
Obvykle tam mají jen jednu hlavní postavu jedné rasy.
Tenhle pořad vyšel, až když jsem byla starší, bylo mi devět nebo deset.
Líbilo se mi, že jsou tam černošské postavy.
Proto jsem asi Barbie nikdy nevnímala jako černošku.
Protože černošky byly většinou v roli kamarádky Barbie.
Třeba Nikki nebo Christie a podobně.
Já jsem Aydrea Walden, scenáristka žijící v Los Angeles.
O Barbie vlogu jsem věděla, ještě než jsem na něm začala pracovat.
Několik videí proniklo do mé bubliny.
Pro Mattel už jsem v minulosti dělala na jiných pořadech,
takže náš vzájemný vztah byl skvělý,
když mi nabídli, jestli nechci něco udělat
v reakci na události roku 2020.
2020 – VLOG O RASISMU
- Všechny vás zdravíme. - Ahoj.
Vzniklo jedno takové hnutí.
Miliony lidí po celém světě se staví do boje proti rasismu,
a to proto, že hrozně často a dlouho bylo s lidmi zacházeno nespravedlivě.
V některých případech jim i někdo ublížil kvůli barvě jejich pleti.
Řekli: „Chceme o tom udělat Barbie vlog.
Co byste lidem vzkázala, kdybyste mohla?“
Můj život možná lidem přijde fajn,
ale pravdou je, že já i další černoši a černošky
musíme neustále řešit rasismus.
Vždy mě fascinovalo, že dva lidé mohou existovat na jednom místě
a mít jinou zkušenost kvůli tomu, kým jsou.
To jsem chtěla otevřít.
S Barbie jsem soutěžila v prodeji samolepek na pláži.
Rozdělily jsme se a soutěžily, která jich prodá víc.
Když jsem byla na promenádě, tak mě třikrát zastavili hlídači.
Cože?
Ptali se mě na spoustu otázek, a dokonce zavolali mámě.
Neřekla jsem ti to, ale proto jsem toho moc neprodala.
Mysleli si, že dělám něco špatného, i když jsem dělala přesně to co ty.
Vzali jsme několik skutečných příběhů, které jsem ve svém životě zažila,
a upravili jsme je úměrně věku diváků.
To ve své práci dělám běžně. Beru důležité problémy dospělých
a uzpůsobuju je pro mladé publikum.
Když o tom obvykle mluvím, lidé se začnou vymlouvat.
Řeknou třeba: „Možná jsi měla mít povolení na plážový prodej.“
Ale jsou to jen výmluvy.
Je to proto, že jsem černoška a lidé si o mně vytvořili špatný obrázek.
A o běloších, jako jsem já, si takový obrázek nevytváří.
Premisa byla prostá. Dvě kamarádky sdílí své zkušenosti.
Taky mi přišlo fajn, že vyobrazujeme dialog dvou lidí o něčem,
co může být oběma nepříjemné.
Není příjemné o tom mluvit nebo to poslouchat.
A myslím, že to celý tým zvládl bravurně. Mám radost z toho, jak to dopadlo.
Jak zní ten vtip Davea Chapella? „A co na to Ja Rule?“
Však víte.
Asi mě jen tak nenapadne: „Co si o rasismu myslí Barbie?“
Možná bychom měli nabrífovat Barbie.
Dobře.
No teda.
Tak Barbie nás podporuje. Bomba.
Pokud to funguje, je to super. Pokud malé bělošské holčičky,
které mají Barbie jako vzor a chtějí být jak ona,
tomuhle budou věnovat pozornost
a začnou poukazovat na rasismus kolem sebe
a zastávat se svých černošských a latinskoamerických přátel
a všech, kteří jsou nějak jiní.
Může jim to pomoct otevřít oči, protože často tyto věci vůbec nevidí.
Tomu videu chyběla jedna věc.
Neposkytlo žádnou praktickou radu.
To, že jste ochotni naslouchat,
vám neposkytne nástroje potřebné k tomu, abyste se vypořádali se situací,
kdy si z vašich kamarádů někdo utahuje.
Jsem maličko smutná z toho,
že děti nemůžou prostě jen být dětmi.
To neznamená, že to není potřeba,
protože realita je taková, jaká je, a děti se s tím setkávají v raném věku.
A jestli nám tahle snaha
pomůže vybudovat laskavější svět,
kde lidé nejsou slepí k projevům rasismu a diskriminace,
tak je to super a stojí to za to.
Je skvělé, že otevírají důležité společenské téma.
Když se děti, které s tímhle nemají žádnou osobní zkušenost,
z těch videí poučí,
protože doma o tom nemluvili, tak je to parádní.
Ale okamžitě mě napadlo:
„Kdy naposledy dostala tahle postava tolik prostoru?“ Nikdy.
Občas něco málo řekne, ale je to jen vedlejší postava.
Abychom dosáhli pokroku, musíme podniknout určité kroky.
Pokrok nenastane skokově.
Zastoupení menšin se zlepšilo.
Ve filmu z loňského roku Barbie: Velké město, velké sny
se Barbie Roberts z Malibu konečně setkává s Barbie Roberts z Brooklynu.
- Ty jsi z Brooklynu? Jakože z New Yorku? - Z jakého jiného?
Viděla jsem roztomilý film.
Byla tam bělošská a černošská Barbie. Na vysokoškolské koleji měly stejný pokoj.
Tohle je můj pokoj.
Píše se tu moje jméno. Jsem Barbie.
Ale já jsem přece Barbie.
- Co tvoje příjmení? - Roberts.
Jmenujeme se stejně?
Bylo super, že ukázali dvě různé Barbie.
MILOVNICE ČERNOŠSKÉ BARBIE
Jsou to stejné panenky, které se liší jen barvou pleti.
Otevřel se mnohovesmír Barbie.
Stojí to na představě, že jde o něco progresivního,
a to čistě proto,
že Brooklyn dostala ve filmu prostor.
Je jedno, jak se tam dostala.
Prostě tam je, tak je to progresivní.
Přijde mi zajímavé, že jako diváci chápeme,
že Brooklyn soutěží s někým,
kdo není způsobilý k tomu vystupovat s ní na pódiu.
Tohle dokonale odráží každodenní zkušenost mnoha černošských žen.
Je progresivní, že jsme vás najali.
Pokud nejste dostatečně kvalifikovaní,
ale jste běloši, tak můžete být na stejné úrovni…
Kufr na útěku.
…jako v tomto případě až přehnaně kvalifikovaná černoška.
Balet mě zase jednou zachránil.
Soutěží proti sobě na jednom pódiu,
což je vnímáno jako progresivní, i když tomu tak rozhodně není.
Uvidíme se v cíli.
I když to skončilo remízou, tak to vnímám jako nedostatečné.
Proč se do toho Mattel nemohl obout a říct:
„Brooklyn je kvalifikovaná a má talent. Takže prostě vyhraje.“
Pro některé děti
ten obsah stále není inkluzivní.
Zaznívaly názory typu:
„Co je potřeba udělat, aby jedna z černošských,
z latinskoamerických nebo asijských postav dostala hlavní roli?“
To je něco, na čem podle mě pracujeme. Děláme na tom.
S Barbie Roberts… Pardon, s Barbie Roberts Brooklyn.
To bylo samo o sobě velký krok.
Díky úspěchu loňského filmu
získá Brooklyn vlastní prostor, celý vlastní svět.
Pořád se bude kamarádit s Barbie z Malibu,
ale budujeme její svět v Brooklynu.
Linka z Brooklynu dostane vlastní seriál na Netflixu,
vzniknou nové panenky a možná i obsah na vlogu a podobně.
Takže toho přibývá.
Rodiče zmiňují, že chtějí černošskou Barbie
nebo Barbie s jinou barvou pleti jako hlavní postavu.
Stále jde o posílení postavení minorit a kulturní dopad.
Inkluzivita se zlepšuje stejně jako zastoupení menšin.
Podle mě je potřeba myslet především na to,
že tempo je důležité
a že plynulé tempo, kterého lze dosáhnout
a které má dopad na trh, je lepší než jednorázová akce.
Pokud nevidíme tak rychlý pokrok, jako bych si přál třeba já,
nebo možná vy nebo kdokoliv další,
tak to nevadí, protože očekávám, že se to bude i nadále zlepšovat.
A vím, že pokud se posouváme kupředu, tak odvádíme svou práci.
- Podle mě nebude tak úspěšná. - Proč?
Protože žijeme v…
- Nechci to říkat. - Řekni to.
Protože žijeme v převážně bělošském světě.
A když se řekne nejúspěšnější lidé, tak vás napadnou
samí běloši, že jo?
A protože běloši vytvářejí značnou část poptávky,
tak si nemyslím, že černošská Barbie bude zcela nezávislá
a že okolo ní nebudou bělošské postavy.
Nebude samostatná.
Přála bych jí to, ale podle mě nebude tak úspěšná.
Mrzí mě, když slyším…
že si moje dcera nemyslí, že ta panenka může být sama o sobě úspěšná
jen kvůli barvě její pleti.
Tak to byla moje sestra a neteř.
Překvapilo mě, že to vidí takhle.
Neděláme něco špatně, když si v roce 2024 děti myslí, že svět je převážně bělošský?
DEMOGRAFIE SVĚTOVÉ POPULACE: ASIE 59,5 %, AFRIKA 17,4 %
Od první kapitoly a absence černošských panenek jsme ušli kus cesty.
Nebo ne?
BEAULAH MITCHELL 40 LET VE SLUŽBĚ
Řekni mi, co je to za knihu.
70 LET INOVACÍ A HER
Je to kniha k 70. výročí. Je v ní uveden jeden můj citát.
„Těch 44 let v Mattelu bylo pro mě požehnáním. Byla jsem šťastná.“ Pravda.
- Kitty tu někde musí být. Tady. - „Kitty Black Perkins.“
„Autorka první černošské Barbie a vánoční Barbie.“
„Na mé práci je nejlepší to,
že když nějaká holčička zjistí, čím se živím, okamžitě si mě zamiluje.“
Tady to je.
ČASOVÁ OSA
Tak schválně.
Jak už víme, tak v roce 1980 se zrodila černošská Barbie.
- Tady je rok 1982. - V roce 1980.
- Tak co, je tu černošská Barbie? - Ne, není.
- „Mistro…“ - „Posouváme hranice.“
Posouvají hranice, ale černošská Barbie nikde?
Je to tak.
Jsem smutná z toho, že černošská Barbie se sem nedostala.
- Nedostala. - Ne.
Ale vánoční Barbie ano.
Během natáčení tohoto filmu jsem často myslela na malou Laguerii,
stydlivou a tichou černošku z Texasu,
a na to, co by na takovýhle dokument řekla.
Kdyby ho viděla a byla jeho součástí, protože jako její teta
chtěla pokládat nelehké otázky
a připravit půdu pro budoucí generace.
Stejně jako Shonda cítila břímě toho, že je první, ale stejně do toho šla.
A stejně jako Misty chápala, že je to taková forma protestu,
když se v černošském těle hlásíte o své místo v historii,
která na vás někdy nepamatuje.
NEJSEM NEVIDITELNÁ
Jako Kitty a Stacey viděla…
KDYŽ TO NEVIDÍM, TAK TO VYTVOŘÍM
…že o černošské Barbie musíme mluvit a zapsat ji do historie,
protože černošská Barbie je důležitá a na jejím příběhu záleží.
Jak vidíte, natáčení tohoto filmu mě inspirovalo.
A zajímalo mě, jak inspiruje vás.
DESIGNÉRKY BUDOUCNOSTI
Proto jsou tyto filmy tak klíčové. Aby zachovaly odkaz něčeho důležitého.
Černošská Barbie dláždila cestu pokroku.
Chci, aby každý věděl, že černošská Barbie odráží to, kým jsem.
V této panence se zrcadlí moje osobnost i všechno kolem.
Myslím, že jsem strůjkyní radosti
všech malých holčiček, které si hrály s nějakou mou panenkou.
A myslím, že jsem použila svou kreativitu, kterou mám od Boha,
velmi pozitivním způsobem.
Jsem hrozně vděčná za to, kam se to posunulo a kam Barbie směřuje.
Ale taky vím, že by to nesměřovalo tam, kam to směřuje,
nebýt černošské Barbie.
A jsem opravdu hrdá na černošské ženy za to,
že se nebály pojmenovat věci, které pro nás byly důležité,
na místech, kde jsme byly často umlčovány.
To muselo být neuvěřitelně náročné.
Takže jsem z toho nadšená,
ale musím vzdát hold tomu, jak k tomu vlastně došlo.
Jsem vděčná za odkaz, který to stvořilo.
No dobře, tak už není pravda, že bych nesnášela panenky.
Jsem vděčná, že znám jejich příběh, protože mě naplňuje to,
že jsem mohla ukázat, jak se černošské ženy navzájem podporují.
Tyto tři ženy,
Kitty, Stacey a moje teta Beulah Mae Mitchell,
spojily své síly,
protože když neviděly, co chtěly, tak to vytvořily.
Takové už my prostě jsme.
Byly první, ale zajistily, aby nebyly poslední,
tím, že svou pochodeň předaly mně.
Stejně jako ony jsem viděla, co je potřeba,
sestavila jsem úžasný tým
a černošské Barbie jsem konečně dopřála hlavní roli.
2011–2024: 13 LET PRÁCE NA DOKUMENTU ČERNÁ BARBIE
ČERNÁ BARBIE
Vyjádření společnosti Mattel:
Od roku 2016 je Barbie nejrozmanitější panenka na trhu.
Barbie „Brooklyn“ Roberts se objevuje v hlavní roli.
Díky programu stáží pro černošské studenty najal Mattel tři studenty na plný úvazek.
Mattel vytváří pracovní příležitosti pro černošské studenty.
Bill Greening a Kitty Black Perkins pracují na nové Barbie.
Těší mě, že jsem tady ve studiu byla svědky takové rozmanitosti.
Když jsem před lety začínala v politice,
takovou rozmanitost jsem neviděla.
Neviděla jsem vizážisty, co by věděli, jakou barvu vám dát na obličej.
Neviděla jsem takové lidi za kamerou
a rozhovory o lidech jiné barvy pleti.
V zábavním průmyslu se toho hodně změnilo.
Moc ráda vás tu všechny vidím. Ta rozmanitost se mi líbí.
Děkuji za pozvání.
Chtěla byste se stát Barbie?
Myslím, že tuhle myšlenku někdo nadhodil už před několika lety.
Kdepak ji máme?
- Karen říká: „Ano.“ - To bych ocenila.
Podle mě si to zaslouží.
A taky se tím dává něco najevo
mladým černošským ženám, mileniálkám, které ji znají jako Tetu Maxine.
Vidět ji jako Barbie by bylo fantastické.
- Představte se. Natáčíme vás. - Natáčíte? To jsem nevěděla.
Jsem Karen Waters a tohle je moje matka.
- A měla by být Barbie. - A měla by být Barbie.
Haló, slyšíte to v Mattelu?
Vzkazuje vám to její dcera.
Jednoho dne se objeví
skutečně zralá Barbie.
Překlad titulků: Lukáš Gurník
PRO MALOU LAGUERII A DĚTSKOU DUŠI V NÁS VŠECH.