Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Når jeg tænker på Barbie, ser jeg en lille hvid dukke
med blå øjne, lyst hår og lyserøde læber.
Alt er bare lyserødt.
Det tænker jeg.
Jeg synes bare, Barbie var urealistisk.
Jeg kan huske, jeg tænkte:
"Okay, jeg skal ende som sådan en Barbie."
Ville jeg se sådan ud som voksen?
Men min mor var voksen. Hun så ikke sådan ud.
Så jeg tænkte, det var bras.
Barbie var hvid. Ken var hvid. Det var det, man så.
Da jeg så en sort Barbie… "Laver de sorte Barbie-dukker?"
Jeg troede, at der var en sort Barbie, fordi nogen hos Mattel var sort.
De tænkte, det var skævt, og sagde noget til et møde.
"Kan I se, hvad der er galt? Det er skævt, at ingen ligner mig."
Og alle de hvide hos Mattel sagde:
"Det har vi aldrig tænkt over, men du har ret.
Hvem ville mon købe sådan en?"
Og den sorte person sagde: "Det ville jeg og alle, jeg kender."
Dem hos Mattel sagde: "Det kræver nok mere end det.
Vi vil ikke bruge en formue på noget, der ikke sælger."
Så den sorte medarbejder måtte understrege den værdi, idéen havde.
Og så slog de endelig til. Eller sådan tænker jeg, at det gik til.
Ved du hvad?
Det var den dokumentar!
Den første sorte Barbie er sej. Hendes afro er perfekt.
"Wow, der findes en sort Barbie. Sådan en vil jeg have."
Uden brandet "Barbie" er det bare ikke det samme.
At krone hende som Barbie signalerede til verden, at sort er smukt.
Hun repræsenterede succes og skønhed.
Hun viste mig mulighederne i mig selv.
Hun er sort. Hun er smuk. Hun er dynamit.
I 2011 flyttede jeg til LA
for at udforske min drøm om at skabe film.
Jeg boede hos min tante og sov omgivet af dukker.
Jeg hader dukker.
Men min tante elsker dem, så jeg ville undersøge hvorfor.
Jeg hedder Beulah Mae Mitchell og er fra Fort Worth, Texas.
Jeg er født 15. maj 1938.
Borgerrettighedsbevægelsen startede i 1960'erne.
Så jeg levede længe, før det skete.
Tingene var så anderledes.
Da jeg var barn, arbejdede jeg i huset hos en hvid.
Der lavede jeg mad, fra jeg var 13.
Jeg gik i 1.-9. klasse i en skole for sorte.
Dengang kunne vi ikke stemme. Det var noget med "betal for at stemme".
Da jeg voksede op, kostede det penge at stemme.
Tror du, at fordi du voksede op dengang,
og når du så ser sorte dukker…
Jeg var så fascineret af sorte dukker.
Min mor elskede dukker. Jeg elsker dukker,
fordi jeg elsker mode og smukke dukker og mennesker.
De var bare så fine.
Jeg lavede min egen dukke af et syltetøjsglas
og brugte noget snor, så jeg kunne rede og krølle håret, da jeg var barn.
Det var sjovt for os at have den slags dukke.
Selvom vi havde en ægte dukke,
kunne vi lide vores hjemmelavede med håret, vi kunne rede og sætte.
Jeg kan ikke huske, jeg havde en sort dukke som barn.
-Ikke engang en sort babydukke? -Ikke engang det, nej.
Jeg er næsten sikker på, alle mine dukker… Til jul fik vi hvide dukker.
Ønskede du dig en sort dukke, da du var syv eller otte?
Gjorde du?
Det faldt mig ikke ind. Det var bare en dukke.
Så når folk ser mig nu, og jeg har flere sorte dukker end hvide,
er det ikke noget særligt, for det forventer folk.
Jeg hørte min tante tale om at vokse op med hvide dukker.
Jeg tænkte: "Okay, jeg legede også med hvide dukker".
Modvilligt altså.
Men det faldt hende aldrig ind at lege med en sort dukke.
Gad vide, om det faldt mig ind som lille Lagueria.
Hvor forvirrende at se i det sociale spejl uden at se sig selv afspejlet.
Sjovt nok, at der generationer mellem min tante og jeg,
men vi oplevede det samme.
Jeg hedder Maxine Waters.
Jeg er kongresmedlem og samler på sorte dukker.
Jeg har 12 søskende.
Vi var fattige, så vi fik kun legetøj til jul.
Og vi måtte handle et sted, der var beregnet til,
at fattige kunne komme og få deres legetøj.
Jeg sørgede altid for, at mine søstre fik en dukke.
Jeg sagde, jeg ikke havde brug for en.
-Var det sorte dukker? -Der var ingen sorte dukker.
Det var hvide dukker.
Vi vidste ikke meget og tænkte ikke meget over det dengang.
Men i takt med, at man tilegner sig viden og forståelse
om og af sig selv og farvede, begynder man at forstå,
hvor vigtigt det er at have en hvid dukke og at have en dukke, der ligner en selv.
Det blev vigtigt for os at samle på sorte dukker.
At sige, vi kunne lide dem og satte pris på dem,
vi havde råd til dem og ville have dem.
Min mor elsker helt sikkert dukker.
Hun har sin egen dukkesamling med alle mulige dukker.
Det er nok, fordi der ingen sorte dukker var, da hun var barn.
Så hun er fascineret af dem.
Har man aldrig set noget, der ligner en selv,
er det et stort øjeblik som kvinde.
I Nord- og Sydamerika var sorte dukker forbudt mange steder.
Så folk lavede dukker, der lignede puder eller tæpper.
Eller de lavede dem af lærred, der skulle ligne sorte dukker.
I Caribien havde folk de her "Topsy-Turvy"-dukker.
Der var en hvid dukke i lang nederdel den ene vej.
Vendte man dem og nederdelen, var det en sort dukke.
Jeg kan huske, der var sorte dukker, men de var Aunt Jemima-agtige.
-Ved du, hvad jeg mener? -Ja.
Der var ingen fine dukker.
Vi ved, at de fandtes,
om ikke andet, så fordi Kenneth og Mamie Clark lavede et eksperiment
med sorte børn, hvor de spurgte til deres yndlingsdukker.
Til det eksperiment brugte de sorte dukker.
1938 - BEULAH MAE MITCHELL FØDT
1940 - CLARK-DUKKETEST
De blev lagt på et bord.
To hvide og to brune dukker.
Bortset fra farven var de helt ens.
De havde kun en ble på.
Vi stillede børnene en række simple spørgsmål.
"Vis mig den hvide dukke."
"Vis mig den farvede dukke."
Så spurgte vi til deres præferencer.
"Vis mig den dukke, du gerne vil lege med."
"Vis eller giv mig den søde dukke."
"Vis mig dukken, som ikke er sød."
Vi opdagede, at de fleste sorte børn dengang
faktisk tilskrev alle positive træk til den hvide dukke.
De negative træk tilskrev de den sorte dukke.
Så bad jeg dem vise mig, hvilken dukke der lignede dem.
Nogle af børnene så på mig, som var jeg fanden selv
for at stille dem det spørgsmål.
Det var startskuddet på psykologers forståelse
af de frygtelige skader,
der udrettes mod mennesker i kraft af raceafvisning.
Det sendte en chokbølge gennem det sorte samfund.
En så indgående forståelse af, at små sorte piger ikke har selvværd,
ikke tænker, at de er smukke, og foretrækker en hvid dukke…
Udfaldet af eksperimentet, sagde mange højesteretsdommere
ved afgørelsen af Brown mod Board of Education,
var, at det var det afgørende bevis for dem.
Ikke statistikken eller den ulige fordeling af midler til skolerne,
ikke skolernes sjuskede konstruktion.
Intet af det overbeviste dem, som Clark-eksperimentet gjorde.
Derfor kom højesteretsbeslutningen i Brown mod Board of Education,
der ophævede raceadskillelse i skoler.
I 1953 flyttede jeg til LA med min mor.
I juli 1955 blev min søster gift.
Hendes svigerinde arbejdede for Mattel.
Hun sagde: "Vil I have et sommerjob?" De hyrede nemlig collegestuderende.
Man skulle ellers være 18, men jeg løj og fik jobbet.
Det er mig.
Jeg står med sådan en trold i en æske.
"Eleanor Ruiz tjekker dukkens krop,
og Beulah Mitchell ved maskinen drejer håndtaget."
Jobbet hed "spinner", så jeg fik lidt mere i løn for netop den opgave.
Det er mig og min søster.
Vi startede samme dag.
Det er Ruth Handler og Elliot Handler.
Vi arbejdede for de oprindelige ejere. De kaldte det "en familiebiks".
Vi elskede Ruth, for hun var en stærk kvinde.
Ruth Handler rejste til udlandet
og ville lave en dukke med bryster, da hun kom hjem.
Vi har helt paf.
Jeg stod nu ved samlebåndet, for jeg var blevet "førstepige".
1955 - MATTEL ANSÆTTER BEULAH
1959 - BARBIE FØDT
Barbie, du er smuk
Du får mig til at føle
Min Barbie-dukke er ægte
Hun opkaldte dukkerne Barbie og Ken efter hendes to børn.
Jeg kan huske, da de var små. De er lidt yngre end mig.
Bogen her er skrevet af Ruth Handler.
Og i bogen… står mit navn.
Hvordan blev du venner med din chef?
Hun var så let at være venner med.
Jeg stod ved samlebåndet, når hun kom og så os arbejde.
Vi arbejdede så hurtigt, og hun sagde:
"Har I forslag til, hvad jeg bør gøre?"
Hun stillede os spørgsmål. "Tror I, den her dukke vil sælge?"
"Hvad synes I ellers, vi skal gøre, så dukken sælger?"
Hun satte lige så stor pris på vores mening som de andres,
for vi lavede legetøjet.
I 1960-61 sagde vi: "Vi vil have en sort Barbie".
Hun sagde: "Fint. Lad os se."
At bede Ruth Handler
om også at lave en sort Barbie var i sig selv en lille revolution.
Vi tager tit de tidligere generationer for givet,
men de ting, de gjorde, er tit helt fantastiske.
I 1960'erne lavede Mattel sorte venner til Barbie.
Den oprindelige Francie-dukke blev lanceret i 1966.
De markedsførte hende som Barbies kusine.
I 1967 udbød Mattel en sort version af Francie.
Christie blev lanceret i 1968.
Jeg var mest stolt af min Christie-dukke.
De sagde, hun var Barbies babysitter og bedste veninde.
"Hun kan da ikke være begge dele. Hun er ingens babysitter."
Trækkene var ikke vores for kindben, næse, læber, øjne osv.
"Vi laver bare dukke med mørkere lød, og så må det være nok."
Så kom Julia.
Julia skulle ligne den første afrikansk-amerikanske kvinde,
der havde hovedrollen i et TV-program, som jo var Diahann Carroll.
Klinikken, det er mrs. Baker.
Diahann Carroll, "Julia",
var den første sorte, kvindelige hovedrolle i en TV-serie.
Så det var vigtigt for mig.
Jeg arbejdede allerede inden for TV, og jeg elskede hende.
Jeg syntes, Julia Baker var fantastisk.
Jeg havde Christie-dukker og Cara-dukker.
Jeg havde tre Cara-dukker.
De så alle ens ud, men lavede meget forskellige ting.
Jeg tænkte nok altid på Cara og Christie som Barbie.
De var, hvad Barbie betød for mig.
At sidenhen finde ud af, at dukkerne ikke var Barbie
og ikke blev tænkt på som Barbie var interessant for mig.
Lou Smith og Robert Hall, som havde overværet Watts-urolighederne,
ville gøre noget ved den fattigdom og arbejdsløshed,
der herskede i South LA i Watts.
De grundlagde Operation Bootstrap, der tilbød jobtræning.
De gav sorte adgang
til den teknologiske verden, de ikke havde været involveret i.
Det er vores opgave.
At vise dem, de kan bruge evnerne til andet
end at hustle på gadehjørner. Det er vores opgave.
Så med Operation Bootstrap opstod en række virksomheder.
Og en af de mest succesrige var Shindana Toy Company.
Min far mente, at sorte børn manglede et positivt selvbillede.
Så han lavede sorte dukker, der lignede sorte mennesker.
Han talte med Mattels ejere, Elliot og Ruth Handler,
der lånte ham 200.000 til at starte virksomheden.
Lou Smith var forud for sin tid og aktivist.
Det var noget af et resultat, da de producerede dukkerne.
Det var enormt, at de lavede den aftale med Mattel.
De gav dem alt at arbejde med.
De sendte folk fra vores virksomhed for at lære dem at lave sorte dukker.
Dem hos Mattel viste dem
nogle af de produktionsmetoder, de selv brugte.
De investerede i, at Shindana blev en succes.
Her er Baby Nancy.
Hun er født i 1968.
Man kunne altså købe Baby Nancy med naturligt hår,
hvis man ville have en dukke med det.
Hun havde kort, krøllet hår.
Det er det oprindelige sæt tøj.
Det handlede i høj grad om genkendelige træk,
der var mere nøjagtige, end hvad vi oprindeligt så med Mattels dukker.
Hun var virkelig autentisk.
Hun er også den eneste sorte dukke, der optræder i Toy Hall of Fame.
Det er Disco Wanda.
Disco Wanda er produceret i 1970'erne.
Shindana producerede deres version af en modedukke.
Børn fik legetøjet, men der var også en lille bog.
I bogen kan man se Wanda som sygeplejerske og ballerina.
Der er en stewardesse.
-De var ægte mennesker. -Baseret på ægte sorte kvinder?
På ægte sorte kvinder.
Dukkerne var baseret på lokale kvinder og deres karriere.
De valgte karrierer, der især gav mening for unge sorte piger.
Shindana Toy Company gjorde dukke og legetøj tilgængeligt for alle børn.
De var så søde og vidunderlige at lege med.
Det skyldes nok dem, der arbejdede for
og ledede virksomheden.
Al arbejdskraft kom fra South Central LA.
99 % af Shindanas medarbejdere kunne nærmest gå til jobbet.
Selvom forældre købte dukkerne,
og de måske ikke så, hvem der lavede dem,
fornemmede de det.
Shindana Toy Company endte med at blive
den største producent af sort legetøj i 70'erne og starten af 80'erne.
Det blev faktisk det her fantastiske koncept,
at der er et marked, der kan overleve, og at man kan producere produktet,
som det marked ønsker sig og værdsætter.
Da vi nåede til 80'erne,
begyndte større selskaber at efterligne deres model.
Og i 1983 lukkede virksomheden så.
Jeg arbejdede på fabrikken i 14 år. I 1969 flyttede jeg til kontoret.
Jeg sagde altid til mig selv: "De mangler en farvet her."
De havde én sort mand, der var programmør på sjette sal.
Jeg var den anden sorte.
Jeg har altid elsket mennesker, og alle var trygge ved mig.
Jeg var bare den type.
De ansatte en sort pige, Kitty Black.
De fik hende fra Trade-Tech.
Hun kom for at designe tøjet. Vores første sorte designer.
Jeg hedder Kitty Black Perkins.
Jeg designede den første sorte Barbie-dukke for Mattel.
Jeg svarede på en annonce.
Jeg kom til samtale og bagefter tænkte jeg:
"Det job må jeg have. Jeg kan ikke forestille mig andet."
De bad mig tage et design med.
Tag en dukke og klæd den på.
Kom med både tegninger og det syede kostume.
Jeg havde seks design med i stedet for et.
Beulah Mae banede vejen for, at Kitty kunne komme ind som professionel.
De var vant til, at der var
en stærk, dygtig sort kvinde på arbejdspladsen.
Det bragte dem til næste skridt,
som er en stærk, dygtig sort kvinde som designer.
Havde Kitty været velkommen uden Beulah?
Det ved jeg faktisk ikke.
Jeg mødte Beulah på andendagen, efter Mattel ansatte mig.
Vi var stolte af hende, for hun kørte sportsvogn
og passede til vores sorte Barbie.
Vi syntes, hun var sorte Barbie. En ægte sort Barbie.
-Hvordan går det? -Kitty!
Du ser godt ud. Går det godt?
-Velsignet og heldig at være her. -Godt.
-Jeg er med i CRS-klubben. -Hvad er det?
"Can't Remember Shit".
Jeg kan heller ikke huske!
-Jeg arbejdede for Mattel i 28 år. -Okay.
Men i al den tid kendte jeg Beulah.
Direkte fra Trade-Tech som den første sorte Barbie-designer.
Jeg satte sorte Barbie højere end andre Barbie-dukker,
og hun klarede sig godt.
Det var så spændende tider for mig.
Alle sorte medarbejdere…
Det var lige meget, hvad de lavede, og der var ikke mange af os…
De kom og fandt mig.
Det syntes jeg, var rart.
Jeg hedder Shonda Rhimes og er TV-producer, forfatter
og den første kvinde, der har skabt tre TV-dramaer,
der tæller mere end 100 afsnit.
Nogen skal være den første, men det var jeg aldrig spændt over.
Det var et åg, for slog det fejl, ville andre så ikke få chancen?
Det var vigtigt.
Ville de give en sort kvinde en hovedrolle igen? Den slags talte.
Jeg hedder Misty Copeland. Jeg er professionel ballerina.
Jeg er den første sorte kvinde, der er blevet primaballerina
i American Ballet Theatre nogensinde i 80 år!
Jeg mødte Susan Fales-Hill, som var hos American Ballet Theatre.
Fantastisk sort kvinde, som blev min mentor
og virkelig fik mig til at se…
Det handler om at bringe sorte kvinder sammen og støtte hinanden.
Jeg hedder Ibtihaj Muhammad.
Jeg er OL-atlet. Jeg er fægter, og jeg er også Barbie.
Da jeg voksede op som den eneste afrikansk-amerikaner,
der også som den eneste gik i hijab, og selv i en sport som fægtning
med sværd og alting nogle gange den eneste pige…
lærte jeg hurtigt, jeg måtte stå stærkt og ikke frygte at være "den eneste".
Det er en protest.
Det er en protest som sort at stå på den scene
og være en del af en historie, der ikke omfatter eller er rettet mod dig.
Jeg følte, at presset tvang mig videre,
for bare det at gå på scenen kunne måske ændre bare én persons liv.
Da jeg blev solodanser og primaballerina,
føltes det bare som noget, jeg måtte sørge for, talte.
Hvornår ville en anden sort balletdanser få de muligheder?
Og det var ret opslidende. "Jeg er bare nødt til det her."
Hun var vores første sorte designer.
Jeg kan huske, da Kitty samlede os.
Hun sagde: "Synes I ikke, de skal lave en dukke med sorte træk?"
Det gik hun og overvejede.
Jeg tror, det er skadeligt
at tvinge farvede børn til at lege med hvide dukker.
Jeg hedder Monica Bailey. Jeg har tre børn.
Jeg er fra Inglewood, Californien, men har mest boet i Arizona.
Vi boede i en lille by, så at finde steder,
der var "for sorte", var rigtig svært.
Mine dukker var mest hvide dukker.
Jeg tog det hårprodukt, min mor brugte til mit hår,
og gav dukkerne det i alt håret.
Så redte jeg dem, så håret var kruset, og så de lignede mig lidt.
Selvom jeg ved, det ikke passer, følte jeg, det knyttede mig til noget.
Øjnene var blå, så jeg tog et fedtfarve eller en tus
og farvede øjnene brune.
Mine Barbie-dukker var hvide, og jeg følte, jeg skulle ligne dem.
Men at have det som standard fik mig til at føle,
at jeg og andre sorte piger ikke rakte.
"Jeg skal ligne dem. Jeg skal være som dem."
Det kan jeg huske. Jeg får gåsehud ved tanken nu.
Det var meget…
Ja.
Wow! Det overrumplede mig.
Jeg kan bare huske, jeg ikke følte, jeg var smuk.
På grund af min hud
og mit hår.
Og at jeg var sammen med folk, der ikke lignede eller accepterede mig.
Det var hårdt.
Det var svært og hårdt.
Alt, man tænker og tror, er sandt og forkert,
lærer man jo som barn.
Og repræsenterer Barbie-dukkerne ikke, hvordan vores realitet er,
hvad signalerer det så til børnene?
"I findes ikke."
Da jeg designede dukken,
var der behov for, at sorte piger
havde noget, de kunne lege med. En, der lignede dem.
Hun skulle have en sort kvindes look.
Den almindelige Barbie gik altid i lang kjole,
og hun havde altid langt hår.
Jeg ville have det omvendte af den Barbie
og det stik modsatte af Christie.
Så hun gik i kulørte farver, med store smykker og havde kort hår.
Hun havde slå-om-nederdel, hvor man kunne se hendes lår.
Jeg elskede Diana Ross.
Moden, jeg skabte, lignede noget, Diana Ross kunne gå i.
Der var en anden hårdesigner, der hed Mellie Phillips.
Hun var sort.
Sammen lavede vi en kort, naturlig frisure.
Jeg havde selv den frisure dengang.
Vi havde en skulpturdesigner, Abol. Han var farvet.
Hun fik lidt bredere læber og en lidt bredere næse.
Hendes hud er lidt lysere end den mørkeste farve, vi kunne have lavet.
Det er en præference, og jeg foretrak den farve.
Jeg vidste, at en sort Barbie var anderledes.
Men jeg indså ikke, hvor skelsættende det var.
1976 - MATTEL ANSÆTTER KITTY
1980 - DEN SORTE BARBIE LANCERES
1959-1980: 21 ÅRS FORSKEL MELLEM BARBIES OG SORTE BARBIES LANCERING
FØRSTE SORTE BARBIE-DUKKE 1980 DEN SORTE BARBIE
"DA JEG DESIGNEDE SORTE BARBIE, SKULLE HUN AFSPEJLE SORT KULTUR.
DA HUN KOM, HÆVEDE DET STANDARDEN FOR SORTE DUKKER."
Jeg kan stadig huske min glæde,
da jeg først så en sort Barbie.
Den første sorte Barbie var så sej. Afroen var perfekt.
Hun er på vej i byen og har en fantastisk rød kjole på.
Hun har virkelig melanin i huden. Hun er en lille brun pige.
Og hvornår blev du forelsket i den sorte Barbie?
Da jeg holdt en for første gang.
Der står: "Hun er sort. Hun er smuk. Hun er dynamit".
Det gjorde mig helt sikkert stolt at se den første sorte Barbie.
Jeg synes, at det fremskridt, det repræsenterede,
da de kaldte den sorte dukke "Barbie" i stedet for Francie eller noget andet,
betød, at den sorte pige kunne være heltinden i historien.
Barbie er altid i centrum for fantasilegen.
Hun er ballets dronning. Hun er den, man vil være.
Jeg tror heller ikke, nogen vil være "ballets dronnings bedste veninde".
Det er en anerkendelse af, at vi findes,
og at vi er her og er værdsat.
At krone dukken som selve Barbie…
Kampen for: "Nej, vi kan ikke kalde den en modedukke eller…
Det er altså en Barbie."
Det viste verden, at sort er smukt.
Jeg er glad for, vi er inkluderet nu i hele det eftermæle.
I min familie blandt de voksne var der
de her diskussioner om, hvorvidt det var fremskridt.
Om hun lignede en dukke, man gerne ville give til en i familien.
Det lyder så reduktivt, men det er håret.
Vi kørte en fokusgruppe.
Nogle af mødrenes kommentarer var,
at håret var kort og ikke langt.
Eller kjolen var for stram og ikke struttende.
De vidste ikke, om det var med vilje,
eller om det var nedsættende.
Mattel inviterede dengang…
…en børnepsykolog til at komme for at tale om dukken.
Det handlede om den samme fornemmelse, mødrene havde.
Men børnepsykologen opdagede, designeren var sort,
og det var det.
Det tog 21 år for én sort modedukke at være navnet Barbie værdig.
Det er bare en dukke!
Jeg vidste ikke, der var en sort Barbie, før min tante fortalte mig det.
Og så tænkte jeg: "Ved folk, der er en sort Barbie?"
-Må jeg se hende? -Ja.
Her er et sæt tøj.
Ja, jeg har faktisk set hende, for jeg syntes, hun lignede Diana Ross.
Ja, jeg har godt set hende. Tak.
Det overså jeg. Hun er lidt lys i huden.
Som Foxy Brown.
-Ja. -Ja, hun er meget 70'er-agtig.
Sødt tøj. Jeg kan lide den bare skulder.
-Det er fint. -Ja.
Og det er så deres afro-version, ikke?
Jeg vidste knap nok, at hun fandtes. Jeg så engang et billede.
Året taget i betragtning så jeg det ikke som "den første".
Jeg ved ikke, om jeg så den første officielle.
Måske solgte de den ikke, hvor jeg var.
Jeg så den aldrig i butikkerne.
Nu tænker jeg her i 40'erne: "Fandtes hun al den tid?"
Det er rart at se, at de skabte en kopi af,
hvordan en sort kvinde så ud dengang i hvert fald fra halsen og op.
Men jeg så den aldrig. Det er jeg skuffet over.
Det førte også til et andet spørgsmål. "Markedsførte de den sorte Barbie?"
Så jeg reklamer for hende?
De var der nok, for jeg så tegnefilm lørdag morgen.
Men jeg tror ikke, jeg så reklamerne.
Så man Barbie-reklamer, var Barbie hvid.
Promoverede man sorte dukker som de smukkeste og mest eftertragtede,
havde de solgt lige så godt eller bedre end den hvide Barbie.
Min var vist en kopi.
Jeg ved ikke, om mine forældre gav mig… For de var svære at finde.
Havde Mattel vidst, hvor godt den ville klare sig,
havde de måske gjort mere for at skabe
en verden af sorte dukker frem for bare den ene.
Svar fra Mattel på vores anmodning om reklamemateriale om sorte Barbie:
"Hvad angår trykte reklamer eller annoncer om en sort Barbie,
fandt jeg en artikel, hvor der står,
at der ikke var meget promo-materiale om dukken.
Den smule, der var, har jeg indtil videre ikke kunne finde."
1968-1983: SHINDANA TOY COMPANY EKSISTEREDE I 15 ÅR
Jeg elsker den historie lidt om min tante, Kitty, en sort Barbie
og at tale med folk om sorte dukker.
Okay, jeg elsker stadig ikke dukker,
men jeg lærer om, hvorfor de er vigtige for hende,
og at de generelt er vigtige.
Det fik mig til at tænke på lille Lagueria,
og hvordan hun og hendes søster legede.
Vi satte underkjoler på hovedet
og legede, vi havde langt, lyst hår.
Som børn forstod vi ikke, hvad det betød.
Men nu giver det mig mere at tænke over, hvad leg angår,
og hvad det betyder at have en verden af sorte Barbie-dukker.
1991 - SHANI BARBIE LANCERES
Shani er her!
Shani, Shani Går og smiler
Hvem, min ven? Dig, min ven Du har stil
Her er Shani og vennerne.
Så fin
Vi elsker dine looks og din stil
Jeg lavede også en række sorte Shani-dukker.
Dukkerne opstod, fordi
den sorte Barbie var en succes.
Jeg begyndte at samle på Barbie-dukker som studerende.
Det var nye horisonter, da jeg så Shani.
De havde jo Asha, der havde teint som dig
og med stærkere træk.
Der var Nichelle, der ligner min mors kusine, tante Toosley, fuldstændig.
Hun var rigtig mørk i huden.
Og så var der Shani, der bare var smuk og brun.
Det var revolutionerende.
Da de lancerede dukkerne,
var selve introduktionen en kæmpe produktion i New York.
De ville have en dukke i forskellige nuancer,
ligesom der er i det afroamerikanske miljø.
The Village Voice bragte en artikel.
Der stod flere sider om de her dukker, og hvor vigtig udviklingen var.
Jeg gemte artiklen. Jeg har den liggende et sted.
Shani var vores vej til det etniske marked.
Den skulle virkelig markedsføres, og det var nyt,
for intet afrikansk-amerikansk dukkesortiment
havde sin egen TV-reklame med trykte reklamer og støtte
og med PR-fokus og promo-varer, vi havde udviklet.
Mit navn er Isis McKenzie Johnson.
Jeg faldt først for den sorte Barbie som teenager.
Jeg er fra Watts i South Central LA, så det var en hård opvækst.
Der var ikke tid til forfængelighed. Dagen skulle bare overleves.
Da min familie endelig flyttede fra byen til Rancho Cucamonga,
var der ikke ret mange farvede.
Så jeg blev kaldt "nigger" og "chokoladekage".
Jeg blev kaldt mange skældsord og øgenavne på grund af mit udseende.
Nu ryger hele makeuppen.
Jeg kunne aldrig genkende mig selv i fjernsynet.
Jeg kunne ikke se mig selv og flygte fra den virkelighed,
hvor jeg fik stryg for mit udseende.
Mange kan fortabe sig i fjernsynet, men når jeg så TV, var alle bare hvide.
Og når jeg endelig så noget, hvor folk var sorte, var de altid fattige.
Det mindede mig konstant om, at jeg måtte kæmpe en kamp.
Så da der kom sorte Barbie-dukker til, betød hun succes og skønhed.
Jeg kunne se muligheder for mig gennem hende.
De små hvide piger så deres muligheder i deres Barbie-dukker.
Jeg så på Barbie og prøvede at se muligheder,
men den mindede om, at mulighederne ikke var mine, for jeg var jo sort.
Da den sorte Barbie så kom, tænkte jeg: "Nej, jeg har jo muligheder".
Så alle haderne kan rende og hønse, for det hjalp mig virkelig.
Sorte Barbie betød meget for mig.
Da jeg var kendt, fik jeg en gruppe tildelt,
så vi kunne lave flere dukker.
Mit navn er Stacey McBride-Irby. tidligere Barbie-designer.
Jeg elskede at lege med dukker som barn.
Barbie var min favorit. Derfor ville jeg være modedesigner.
Der var en avisartikel i Los Angeles Times om Kitty Black Perkins.
Min far gemte artiklen til mig, for han ville inspirere og styrke mig.
Da jeg startede i tekstil-branchen i starten af 90'erne,
så jeg ikke mange, der lignede mig.
Men jeg havde ingen "plan B".
Jeg havde avisartiklen om Kitty Black Perkins.
Jeg ringede bare til hende.
-Hej! -Hej! Hvordan går det?
Da jeg så Kitty første gang, havde hun hvidt jakkesæt på.
Hun havde stort krøllet hår, og jeg tænkte:
"Hold da op. Hun ligner en engel/filmstjerne/Barbie".
Jeg vidste, hun havde en sportsvogn, så håret kunne stryge gennem håret.
Der var bare noget over dig.
Samtalen gik fint. Hun gav mig en opgave.
Jeg tog hjem og købte en Barbie og kreerede modetøj til dukken.
Da vi talte om, hvad hendes forventninger var,
og hvad hendes mål var, hev Stacey en mappe frem.
Hun havde en masse artikler,
som hun havde klippet ud af aviserne om mig.
Det skulle se ud, som om de bare sådan faldt ud.
-Det gjorde de. -Vent.
Hun tabte dem med vilje, så jeg så det.
Det sikrede dig jobbet.
Hun var meget ambitiøs.
Med mange gode idéer.
Så jeg ansatte hende.
1996 - STACEY ANSÆTTES
Jeg kan huske min første tur med Kitty.
Jeg mødte din tante Mae, der var så levende.
Kitty præsenterede mig, så hver gang jeg var på kontoret,
sagde hun: "Hej, Little Kitty."
Jeg aner ikke, om hun ved, jeg hed Stacey.
Jeg blev receptionist i 1989 og holdt op i 1999.
Jeg mødte folk fra hele verden.
Det bedste ved at kommunikere med folk er at smile.
Hun havde så meget energi, og det var rart at se en sort kvinde
på Mattels hovedkontor.
Jeg lærte faktisk alt, jeg skulle vide om legetøjsbranchen af Kitty Black Perkins.
Jeg ansatte hende som designer.
Jeg ansatte endnu en sort designer. Han hed Thomas Quinn.
Jeg oplærte dem til at tænke selv,
og de var alle tiders.
Efter cirka to år
bad de mig om at slutte mig til et af de andre Barbie-hold.
Det var både skræmmende og spændende.
Jeg følte, jeg var klar, men det åbnede en helt anden verden for mig,
for nu skulle jeg klare mig på egen hånd.
1996 - STACEY BLIVER ANSAT
Jeg gik på pension fra Mattel i 2003.
Da jeg holdt op, overtog Stacey en stor stilling.
Det var alle tiders.
2008 - AKA BARBIE LANCERES
En af mine kolleger sagde: "Stacey, vi har en AKA-dukke.
Vil du designe den? For den slags ved jeg intet om."
Det ville jeg rigtigt gerne.
Alpha Kappa Alpha Sorority Incorporated er grundlagt i 1908.
Så det var 100-års… Det var jubilæumsdukken.
Den var et samlerobjekt.
Her er nogle af de originale tegninger.
En af dem er "nutidens gudinde". En anden er "forretningskvinde".
Og så er der… Hun skal til gallafest.
Og så er der AKA-foreningen.
De ville have alle tre, men vi kunne kun producere én.
Folk ledte efter den.
Jeg var ikke hos Mattel. De ringede til mig. Den var udsolgt.
Har du dukken?
Ja, for jeg har alt, der handler om Kamala.
Det skal man bare have, for det er noget stort.
Det var en dukke, jeg selv skabte.
Jeg forskede i det, og det føltes rigtigt. Det betød meget for mig.
Og så blev jeg spændt på, hvad det næste ville blive.
Det blev starten på So In Style.
Jeg hedder Sierra, og det er min mor, Stacey.
Sierra inspirerede mig til at designe de afrikansk-amerikanske Barbie-dukker,
for jeg ville give hende dukker, der lignede hende,
og nå ud til piger som mig og give dem dukker, de kunne forholde sig til.
Min datter legede ikke med Barbie dengang.
Det forstod jeg ikke, for jeg elsker Barbie.
Mattel fungerede sådan, at marketing gav os en idé,
og så skabte vi ud fra den idé.
Så kom marketing og sagde: "Vi skal også bruge en sort dukke".
Så der var ikke sorte dukker til alt.
Og så valgte detailhandlerne måske ikke den afrikansk-amerikanske dukke.
Jeg ville skabe dukker, butikkerne ikke sagde nej til.
Storesøsteren som mentor for sin lillesøster
i matematik, musik, cheerleading og videnskab eller kunst og journalistik.
De skulle have det sjovt, men også være uddannede.
Det var Mattel African American Forum med til at fremme.
Stephen lavede logoet.
David kom med "So In Style, S.I.S".
Emballagedesigneren og jeg shoppede
efter inspiration sammen ved Slauson Swap Meet.
Så vi var et helt team om at bygge det, og det var så godt.
Min datter elskede at lege med dukkerne.
Det var rart at se noget, jeg havde skabt, bringe min datter så meget glæde.
Min mor havde en overlagt mission om
at sørge for, at mine søstre og jeg genkendte os selv i vores legetøj.
Så hun købte kun sorte Barbie-dukker til os.
Jeg var meget hurtigt klar over,
at der ikke ville være hvide dukker i vores hus.
Som barn lavede jeg mine egne hijabber til dukkerne.
Især hvis jeg legede med biler.
Jeg kunne kun køre med hijab på, for ellers ryger frisuren.
For mig repræsenterede dukkerne, hvem jeg engang ville være.
De var læger, advokater eller fløj rundt i landet og udrettede ting.
Jeg tænker på det, jeg laver nu med at skildre
stærke, interessante kvinder, der lever spændende liv.
Det gjorde jeg som femårig.
Er Kerry Washington i Scandal ikke en sort Barbie
med sit tøj og sin stil og det hele, så ved jeg snart ikke…
Jeg kalder mig Byronique Barbie.
Jeg er en selverklæret sort Barbie-dukke.
Jeg har en fingertatovering. "Barbie-dukke".
Jeg har alt tøjet og øreringene.
Jeg kan ikke se det nu, men der står "Byronique" på den ene.
Og så "Barbie".
Jeg fortolker selv, hvad en sort Barbie er,
hvad angår eventyrlyst og mange forskellige karrierer.
Jeg har sprunget i faldskærm to gange. Jeg har svømmet med hajer på Hawaii.
Prøvet både jetski og parasailing.
Jeg følte længe, at det statistisk set kun var hvide kvinder,
der har eventyrlyst, laver alt det spændende og lever alle de her liv.
Men at se, at en sort Barbie kan gøre præcis det samme,
er så vigtigt for mig, og det prøver jeg at efterleve.
Det er et stort pres og meget stress at være en stærk leder.
Men at kunne færdes gennem livet og at gøre det så elegant
er for mig det, den sorte Barbie repræsenterer.
At kunne modstå pres og stress og stadig have stil, klasse og overblik.
Bare vær dig selv, ikke?
Lad hver eneste dag og hvert eneste øjeblik tælle.
-Hun inspirerer dig altså? -Ja, hun gør.
Jeg spørger mig selv hver dag: "Hvad ville den sorte Barbie gøre nu?"
Hvert år afholdt vi en fundraiser til UNCF-legater.
De ville fejre den sorte Barbies 30-årsjubilæum.
Jeg vidste ikke, Stacey var involveret i jubilæet.
Jeg kom, og så var der fest, som hun havde arrangeret.
Jeg blev så glad, for hun var kanon til det.
Her er den første sorte Barbie,
jeg designede til den sorte Barbies 30-årsjubilæum.
Her er min version af dukken fra 1980.
Jeg ville peppe hende lidt op, for jeg tænkte, de skulle auktioneres.
Men de valgte kun den ene.
Jeg var inspireret af den originale dragts design.
Hun er lidt mere sexet, så jeg designede mere hud foran.
Og i stedet for en kort dragt
lavede jeg en længere dragt og lod benene være mere åbne.
Så tilføjede jeg lidt rhinsten.
Det er min "Chandra So In Style"-Barbie med den lidt mørkere hud.
Udover auktionen med den eneste jubilæumsdukke
genlancerede Mattel den sorte Barbie i 2010.
2020 - 40 ÅR EFTER LANCERING AF DEN SORTE BARBIE
Jeg troede, det ville være en historie om dumme dukker,
men noget ved den sorte Barbies historie går rent ind.
Jeg forholder mig til en dukke!
Jeg føler mig knyttet til hende, til min tante, Kitty og Stacey.
Jeg kan ikke beskrive det.
At høre historien om, at det er vigtigt at føle sig repræsenteret,
vækker stor glæde for mig.
Jeg glæder mig og er nysgerrig
efter at se, hvem der designer jubilæumsdukken i 2020.
Har du hørt noget om at hylde den sorte Barbies jubilæum?
Som er…
-Til næste år. -Ja.
Ja, så jeg har ikke hørt noget
om at fejre den sorte Barbies jubilæum.
Det ville være alle tiders.
Ring til mig. Det vil jeg gerne fejre med jer.
Fortsætter eftermælet?
Jeg tror…
…det ikke.
Bill er typen, der voksede op med Barbie.
Han gjorde Barbie til sin karriere.
Jeg har nok arbejdet sammen med ham i ti år.
Jeg hedder Bill Greening, chefdesigner af Barbie Signature-sortimentet.
Jeg har arbejdet for Mattel i 25 år.
Jeg legede med Barbie som barn. Mange af dukkerne var Kittys.
Jeg legede tit Barbie med min kusine.
Jeg kan huske, jeg legede med Kittys design.
Vi legede med Pretty Changes, med den sorte Barbie
og med Pink & Pretty.
Når jeg tænker på min barndom med Barbie, var Kitty en stor del af det.
Jeg tænkte på hendes oprindelige dukke,
og hvordan vi kunne beholde de ting, Kitty holdt af.
Jeg gjorde mit bedste for at prøve at forbinde alt,
men også give det et moderne pift.
-Og det gjorde du godt. -Tak.
Det betyder… Kittys accept gjorde mig bare…
Det var mit livs bedste kompliment.
Ja. Jeg ville ære Kitty med dukken.
Og lad mig også sige,
at selve designaspektet…
Det er svært at finde designere, der arbejder med dukker.
Hvad designere angår, har vi ikke p.t. en sort designer.
Jeg ved, det er vigtigt for ledelsen.
Og det her er en mulighed
for mange små sorte piger
og små sorte drenge
for virkelig at fokusere på
at genskabe den sorte Barbie.
Jeg tror, der kommer en kommende Kitty, Stacey eller Stephen,
der kan gøre en enorm forskel.
Noget af det spændende ved sorte dukker er,
at når sorte selv designer dem, er der stor alsidighed.
Det bringer så mange idéer til live.
Så mange udseender.
Så mange måder, de kan skabe deres dukker på.
Det er spændende, for det er ikke bare standarddukker.
Der er virkelig tænkt over og kreativitet bag dukkerne.
Jeg hedder Mason Williams.
Jeg er global seniorchef for diversitet, lighed og inklusion hos Mattel.
Efter 25 år i legetøjs- og gamingbranchen taler jeg med enorm stolthed om Barbie.
Jeg elsker, at der var småfejl,
at de skulle rettes, og at vi skulle være mere alsidige.
Vi skulle tænke på kropsimage og alt det andet.
I Mattels designafdelinger har vi nogle sorte designere,
men det er ikke mange flere, end man havde troet, da Kitty var der.
Virksomhederne er vokset, men tallene er ikke vokset eksponentielt.
Vores tal er kun steget beskedent.
Lad os se på designafdelingernes sammensætning
i legetøjsbranchen først, okay?
Sorte mennesker er mest underrepræsenterede.
Det overrasker sikkert ikke nogen.
For man ved ikke, hvad man kan blive, hvis man aldrig har set det.
Jeg taler på jobmesser, og det har jeg gjort i 20 år.
Og når jeg gør det, skriver jeg "legetøjsdesigner".
Det skilter jeg altid med. Også nu med det, jeg laver nu.
For jeg tror på, man skal vise, at der er mænd derude, der laver det her.
Vi skal overveje at involvere folk tidligere.
På gymnasieniveau. Samarbejde mere med HBCU'erne.
Have bredere horisonter for de færdigheder og uddannelseskrav, vi vil have.
Virkelig investere i vordende talenter.
Det kræver igen, at nogen siger: "Nu gør vi det her".
Det er en vigtig brik, men de samtaler har ingen taget alt for længe.
Jeg hedder Tasja Kirkwood.
Jeg står for globalt forbrugerindblik hos Mattel.
Mit job er at tale med børn.
Meget af mit arbejde præger design- og udviklingsprocessen.
Jeg synes, det er vigtigt, hvad angår præcis dette emne.
De vordende talenter er supervigtige.
For mig handler det om diversitet, men også tankemæssig diversitet.
Alle har hver deres erfaring.
Ved at bruge de alsidige tanker i alt, vi laver fra design og udvikling
til marketing og strategi med videre, er enormt vigtigt.
Vi skal understrege, hvad de jobs faktisk dækker,
og hvad den mulige indvirkning er.
Det må være det vigtige, ikke? Det gjorde den sorte Barbie.
Hun viste karrieremuligheder,
og det skal vi fortsætte med at styrke og understrege.
Ja, nu gør vi det.
Lad os få gang i de forstummede samtaler.
Det hele startede jo med et spørgsmål i en samtale, jeg havde med min tante.
Se bare, hvor langt vi er kommet.
Fra en sort Barbie til en verden af sorte Barbie-dukker
til flere sorte kvinder, der selv er Barbie.
Det glæder mig alt sammen!
Da jeg fik beskeden, kan jeg huske, at Mattel havde ringet og sagt:
"Vi vil lave en Barbie til Shonda. Vil hun være en Barbie?"
Det var jeg helt med på. Det var spændende for mig.
Det føltes magisk.
Tænk at leve, hvor de vil lave en Barbie, der ligner dig!
Det var spændende.
"Jeg kan være en del af noget, der er så kendt for mig,
men på en anden måde, fordi sorte kvinder nu er en del af det."
Her er min Barbie. Jeg tudbrølede, da jeg så hende.
Jeg elsker dukken. Den er min. Min Shonda-dukke.
Hun hedder Glamour Shonda, for hun er så smart.
Det er min anden Barbie-dukke.
Den her er ballerina-prinsessen,
jeg spillede i Disneys Nøddeknækkeren og de fire kongeriger.
Jeg var meget involveret i processen.
Shondaland havde en fantastisk designchef,
og… Sandie Bailey hed hun.
Sandie kom og tog samtalerne med Mattel om, hvordan dukken skulle se ud.
Hun sendte mig ting. Jeg sagde: "Min numse er for lille."
Så fik hun ændret det på en pæn måde.
Vi sendte dem som det første billeder som reference.
Shonda og jeg arbejdede på at finde fem-otte billeder,
hvor hun kunne lide håret, ansigtet og makeuppen
fra den tid, som dukken skulle ligne at være fra.
Jeg ville sikre mig, at hvis folk så dukken,
skulle den også ligne mig i stedet for at være en perfekt og poleret udgave.
Jeg sørgede for, hun var tykkere om livet, og at barmen var som min.
Den har en lidt mere udtalt timeglasfigur,
og numserne er helt sikkert anderledes.
Vi endte med den her.
Hun skal repræsentere mig.
Jeg kan huske, sidste version af dukken havde en alt for lille barm.
De sagde, det var for sent, men jeg ville have den større.
Så vi kom fyld i BH'en.
Som barn fik jeg at vide, at jeg havde store lår.
Men mine lår hjalp mig med at vinde en OL-medalje,
så mine Barbie-lår skal være stærke og atletiske.
Jeg får en til Barbie, og det er helt fantastisk.
At de igen har sagt:
"Vil du lave en dukke mere, der repræsenterer dit arbejde?"
Hun skulle se mere professionel ud.
Den anden Barbie var en stor mulighed
for unge piger for at se en forfatter,
en farvet kvinde, så profileret.
Jeg har altid sagt, man skal have magten til at drømme.
Det får man ikke, hvis man aldrig ser andre have den.
Så jeg køber sorte dukker til mine døtre.
Jeg prøver at købe dukker med samme hår som dem,
så de kan forholde sig til dem.
Nu er det normalt. "Vel kan hun have dreadlocks".
"Vel kan hun have afro. Hvorfor ikke?"
Der er en Barbie i kørestol. Det er alle tiders.
Alle de ting er nødvendige. De er så nødvendige i nutidens verden.
Jeg har en datter. Hun er kun syv år.
Fantaisleg handler om verden og om at skabe et samfund.
Så hun har flere dukker, og de har mange hudfarver.
Hun skal vide, at der udover hende selv er mange andre mennesker,
der taler andre sprog og har andre idéer og har andre perspektiver.
Det kan på mange måder ændre verden.
Det lyder intenst og stort, men det passer.
Børn kan selv i en ung alder lære om inklusivitet.
De kan lære om diversitet, forskellige former for hår og melanin
og alt det, der, hvis man kun ser dukker og Barbie-dukker, der ligner en selv,
ikke vil udvide ens horisont.
Når jeg kender en hvid person, der venter barn, ved de,
at jeg giver dem en sort dukke og en bog med sorte børn.
Mine sorte venner får det samme. Alle har taget det positivt.
Ingen har sagt: "Hvad skal jeg med en sort dukke?"
Børnene elsker dem.
Men hvor lang vej er der endnu?
Barbie-dukkerne er jo mere inklusive nu,
så jeg håber, at lille Lagueria gerne ville have leget med dem.
Men jeg tænkte stadig over, hvor meget der mon havde ændret sig.
Jeg hedder Amirah Saafir.
Jeg er professor med speciale i børn og unge ved Fullerton.
Det interesserer mig, hvordan det kontekstuelle
og især skole-kontekstuelle påvirker,
hvordan sorte børn opfatter deres hudfarve.
Så tanken var at høre fra børn
og vise dem Barbie-dukker fra i dag for at høre, hvad de tænker om dem.
Inspirationen kom fra Clark og Clarks dukketest.
Den inspirerede det, men det er ikke en kopi af den.
Vi ville med vilje ikke fokusere samtalen på sort modsat hvid,
men i stedet se på nuancer, former og størrelser,
som Barbie kan have.
Det sidste element var samtaler med eksperter,
med forskere og folk med speciale i en lang række forskellige ting
for virkelig at få et samlet perspektiv af, hvad det hele betyder.
Er I klar?
Hvilken en er den pæneste?
Jeg synes, at den pæneste er…
…Brooklyn.
-Er Brooklyn den pæneste? -Ja.
Hvorfor det?
-Fordi hun har sort hud ligesom os. -Ja, hun har sort hud som os.
-Det passer, ja. -Og hun kan også spille guitar.
Hvem af dem er pænest?
Det er den pæneste. Hvorfor er den Barbie så smuk?
-Det er kjolen. -Kan du lide den?
Er der andet ved hende, der gør hende smuk?
-Skoene. -Skoene.
-Jeg elsker hendes tøj. -Ja.
-Jeg elsker frisuren. -Og du elsker frisuren.
Jeg kan lide blusen og tasken, de fine sko og håret.
Når de taler om Barbie-dukker og deres favorit,
taler mange om de kjoler, de har på, eller de sko, dukken har på,
men mindre om selve hudfarven.
Så hvad tænker I om det?
Hvad tror I, det betyder,
hvad angår deres tanker om race og racemæssige træk.
Er race noget, de som børn tænker på?
Jeg arbejder på en skole,
og når de taler om noget, der handler om race,
siger de ikke "race".
-Nemlig. -Jeg hører aldrig ordet blive…
Jeg har aldrig rigtig set det i pensum. De taler mere om "etnicitet" og "kultur".
Når vi ser klippene, siger de "kultur", "etnicitet" og "religion".
Som ting, der gør folk unikke.
Har I hørt om "race"?
-Nej. -Nej?
-Nej. -Hvad betyder "race"?
Godt spørgsmål.
Når jeg tænker på race… tænker jeg på, at dukkerne ræser.
Altså "race" som i løb? Ja.
Når I taler med jeres forældre og familie om race,
hvilke ord bruger de så?
"Man skal ikke skue hunden på hårene."
-Hvad betyder det så? -Som når en "Karen" gør grin med en.
Siger jeg "race"…
Hvad tænker I så?
-Racisme. -Du tænker på racisme?
Hvad er racisme?
Når folk dømmer en på hudfarven
og udseendet og ens kultur.
Måske kender de ikke ordet "race".
-Men "racisme" kom hurtigt frem. -Ja.
Hvad fortæller jeres forældre og familie jer om at være sort?
Jeg skal være tapper og altid vide, jeg er en smuk, sort dronning.
Min mor siger, jeg skal være stolt af min hudfarve.
Og hvis nogen, der ikke har sort hud, spørger: "Hvad er sort pige-magi?",
skal jeg svare: "Det kan du ikke forstå".
De siger, det er okay at være mig, selvom jeg ser anderledes ud.
Ja.
For man er stadig menneske ligesom alle andre.
De siger, det ikke er okay, at politiet er stride mod os
og tvinger os ned på jorden, for vi har ikke gjort noget.
Selvom de ikke bruger ordene, vi forstår som voksne,
fortæller de, de kender race.
En af dem sagde: "Black Lives Matter. Sort pige-magi".
Så de kender godt race.
Vi skal fokusere på at give dem sproget til at tale om det.
Det er sproget, og hvad de får fortalt og hører,
men det er ikke nødvendigvis, sådan de lever eller ser andre mennesker leve.
For er alle ens, og er hudfarven ligegyldig,
hvorfor bliver sorte mænd så dræbt af politiet på gaden?
Hvilken rolle spiller Barbie, når børn skal forstå det?
Er det Barbies eller Mattels ansvar at være mere direkte med, hvad de laver,
for at hjælpe børn med at skelne?
-Ja. -Synes du?
For jeg tror, det er samfundets ansvar generelt.
Jeg tror, der er mange måder, hvor…
Hvor Mattel kan
gøre det klarere, hvilken race, etnicitet eller kultur en Barbie har.
Har Mattel et team,
der fokuserer på, hvad forskellen betyder, og hvordan den ser ud?
Det ville være spændende. Jeg tror, det er meget…
Tænker vi på forandring, hænger det ikke kun på én.
Det skal være et team og målrettet.
-Ja. -Det skal være det rette team.
Hvilken Barbie ligner jer?
-Ligner den her Barbie dig? -Ja.
Jeg synes, den her lidt ligner mig, for hun har brunt hår og brune øjne.
Hvorfor ligner de to dig?
Fordi jeg godt nogle gange kan lide at have mit hår sådan sat op.
-Hun er pæn og har dreadlocks som mig. -Ja.
-Ligner andet ved hende din mor? -Ja.
Hvad?
Hun har paryk. Det ser ud, som om hun har paryk på.
-Ingen af dukkerne ligner mig. -Heller ikke mig.
Hvad er forældrenes ansvar? Hvad er vores ud over eksponeringen?
I sidste ende mener jeg,
at Barbie ikke gør noget, vi ikke har gjort, vel?
Og det gælder både forældre og Mattel.
Jeg ville ikke pådutte Barbie
opgaver, vi som samfund skal gøre op med.
Den endelige konklusion for mig på reel diversitet, lighed og inklusion
er at stoppe de voldelige institutioner og strukturer,
de voldelige dukker og dukkeverdener,
der findes takket være de mange års kolonimagt.
Indtil vi løfter den opgave, bedrager vi bare os selv.
Min datter er fem år og lige nu mest ninjaprinsesse,
der vil klaske honningmeloner.
Hun har mange Barbie-dukker, og det, jeg er stolt af, er,
at hun synes, alle hendes Barbie-dukker er ens.
Så der er hele paletten
med hudfarve, frisurer og kropsbygning.
Det er jeg stolt af.
Når jeg ser hende og veninderne lege,
kan man se, at børn fokuserer på legen og ikke, hvad de specifikt leger med.
Jeg tror, at tog man 30 børn lige nu
og sagde: "Hvordan ser Barbie ud?", får man 26 forskellige svar.
Hvem er den rigtige Barbie?
Er det den rigtige Barbie?
Den her.
-Hvorfor er det den rigtige? -Det er hudfarven.
-Hun er lyshåret. -Er det, fordi hun er lyshåret?
Det er den ægte Barbie, og så den, de lavede efter,
så Barbie-dukkerne også kan ligne sorte piger.
Så de ikke altid skal lege med hvide Barbie-dukker.
Jeg forsker meget og ser på legetøj, og hvordan de laver det.
Det var den første Barbie, de lavede.
I butikkerne er det den første Barbie, man ser.
Også i reklamerne.
"Hvem er den ægte Barbie?" Det var et af spørgsmålene.
De valgte altid Miss Malibu, ikke?
Det illustrerer for mig, at Malibu er centrum,
og alle følger i hendes nærhed, og det er så den globale standard.
Klassisk Barbie, Malibu Barbie, almindelige Barbie.
Det er det budskab, de får serveret,
om, hvad der er normalt, ideelt, og hvad de skal tilstræbe.
De forstår, at den sorte, latinamerikanske eller asiatiske Barbie først kom senere.
De er ekstra. Det er dem, vi kan spejle os i.
Samfundets magtstruktur, hvor sorte mennesker er lavest,
formidles klart til børnene, selvom de ikke har sproget til at udtrykke det.
De kan se, hvordan hierarkiet er der, selv i deres legetøj.
Skulle jeg vælge, er det nok den almindelige Barbie,
for den ægte Barbie har sin egen serie.
Jeg synes, det er den ægte Barbie,
for da jeg ventede derovre, så jeg serien.
Hun er den første, man ser.
Når min datter ser TV-serierne… Den sorte Barbie har aldrig hovedrollen.
Vi hører ikke om hende eller de andre sorte figurer.
Vi hører ikke om deres familie eller noget andet om dem.
De er biroller.
Det er næsten som en nutidig version
af den udelukkelse, der var, da den sorte Barbie ikke fandtes.
-Har I set Barbie-film? -Ja.
-Jeg har. -Har du?
Hvilken har I set?
Jeg har set den med spioner, den med rummet og den almindelige.
Jeg plejede at se de gamle Barbie Dreamhouse-film.
Gjorde du?
Ja, vi så en Barbie-film.
Det var med havfrue-Barbie, og hun så sådan ud.
Jeg hedder Nachelle Jackson.
Det er min datter Kayden.
Jeg er 14 år.
-Jeg blev tvunget til at lege med dukker. -Du blev da ikke tvunget.
Jeg kan huske engang,
hvor vi var langt inde i rækken af Barbie-film.
Vi tog i Target for at finde en ny Barbie-dukke.
Jeg kan huske, jeg så hylderne og sagde: "Her er en Barbie".
Jeg tænkte: "Her er Barbie, og hun er sort".
Jeg kan huske, hun specifikt sagde:
"Det er ikke Barbie, for Barbie er ikke sort. Barbie er hvid."
Jeg synes, der skal være flere racer i serierne.
For de har normalt kun en i hovedrollen.
Serien kom først, da jeg var større. Jeg var nok ni-ti år.
Den kunne jeg bedre lide, for der var en sort rolle.
Det er nok derfor, jeg ikke mente, Barbie var sort.
For den sorte person var altid bare en evne.
Det var Nikki eller Christie, ikke?
Jeg hedder Aydrea Walden og er forfatter i LA.
Jeg kendte lidt til Barbie-vloggen, før jeg selv blev involveret.
Nogle af indslagene havde fanget min opmærksomhed.
Jeg kendte Mattel.
Jeg havde lavet andet for dem på andre serier,
så jeg havde et godt forhold til dem, da de henvendte sig om at lave noget
og tale om de emner, der rørte sig i 2020.
Hejsa!
Hej!
Der er en stor bevægelse lige nu.
Millioner af mennesker i hele verden bekæmper racisme.
Det gør de, fordi folk alt for tit og i alt for lang tid
er blevet behandlet uretfærdigt og nogle gange endda gjort fortræd.
På grund af deres hudfarve.
De sagde, de ville lave en Barbie-vlog.
"Hvad ville dit budskab så være?"
Folk tror måske, mit liv er fint,
men sandheden er, at jeg og mange andre sorte mennesker
hele tiden skal takle racisme.
Det er spændende, at to mennesker kan dele samme plads,
men have hver deres oplevelse alt efter, hvem de er.
Og det ville jeg tale om.
Barbie og jeg solgte klistermærker på stranden.
Vi gik hver sin vej for at se, hvem der kunne sælge flest.
-Strandvagterne stoppede mig tre gange. -Hvad?
De spurgte mig om alt muligt, og de ringede til min mor.
Og derfor solgte jeg så lidt den dag.
Vagterne troede, jeg gjorde noget galt, selvom jeg gjorde det samme som dig.
Vi brugte ting, der var sket for mig. Sande historier fra mit liv.
Så alderstilpassede vi dem publikum.
Det gør jeg tit.
Jeg tager voksen-emner og tilpasser dem et yngre publikum.
Når jeg taler om den slags, undskylder folk det som regel.
De siger måske: "Måske kræver det tilladelse at sælge på stranden".
Det er undskyldninger.
De ting skete for mig, fordi jeg er sort, og nogen troede noget forkert om mig.
De troede ikke de samme ting om hvide som mig.
Præmissen var simpel. To venner taler om deres oplevelse.
Jeg synes, det var rart, at vi viste
to mennesker tale om noget, der måske ikke falder nogen af dem let.
Historierne er svære at tale om og høre.
Jeg synes, vi gjorde det godt. Jeg er glad for resultatet.
Hvordan er den der joke af Dave Chapelle? "Hvad tænker Ja Rule?"
Ikke?
Jeg tror ikke, jeg ville sige: "Hvad tænker Barbie om racisme?"
Måske er det…
Lad os line Barbie op.
Okay.
Lille hvide Barbie er allieret. Det er fedt.
Virker det, er det fedt.
Hvis små hvide piger, der ser op til Barbie
og vil være som hende, bider mærke i det der,
og begynder de at se racismen, når den sker,
og så støtter deres sorte venner eller latinamerikanske venner
eller andre, der er anderledes…
Det her kan måske hjælpe dem med at se det, for det gør de tit ikke.
En af de ting, videoen manglede,
var, at der ikke var konkrete råd.
Bare at lytte
giver ikke en de midler, der kan takle det, der sker,
når ens venner bliver drillet til en pyjamasfest.
Jeg er en lille smule ked af,
at børn ikke bare kan være børn.
Det betyder ikke, det ikke er nødvendigt, for virkeligheden rammer jo,
og den rammer i alt for ung en alder.
Hvis lidt virkelighed kan møde fantasi
og hjælpe med at gøre verden mere venlig
og mindre ignorant, hvad angår racisme og diskrimination,
er det både smukt og umagen værd.
Det er utroligt, at de tog et så vigtigt socialt emne op.
For børn, der ikke har de oplevelser, men som så kan lære af videoerne,
når de ikke havde de samtaler… Det er da utroligt.
Men min første tanke var:
"Hvornår har den rolle sagt så meget i serien?"
Det gør hun jo ikke.
Hun siger lidt her og der, men hun er altid "vennen".
Det ligger i ordet "fremskridt", at man tager skridt, ikke?
Fremskridt er ikke ét spring.
Vi er repræsenteret mere.
Sidste års film Big City Big Dreams havde Barbie Roberts, Malibu.
Hun møder en anden Barbie Roberts fra Brooklyn.
-Er du fra Brooklyn i New York? -Netop.
Jeg så en, der var ret fin.
Det var en hvid Barbie og en sort Barbie, der delte kollegieværelse.
-Det er vist mit værelse. -Der står mit navn. Jeg hedder Barbie.
Men jeg er Barbie.
-Og dit efternavn? -Roberts.
Hedder vi det samme?
Det var fedt at se, at de viste, at der er mørkere Barbie og hvide Barbie.
Det er samme dukke, men i hver sin version af hudfarven.
Det åbnede Barbie-multiverset.
Tanken er, at det skal være progressivt.
Det er det, fordi Brooklyn nu er på skærmen, ikke?
Glem, hvordan hun dukker op.
Hun er i lokalet, og derfor er det progressivt.
Det er interessant, at vi forstår, at Brooklyn konkurrerer
med en, der slet ikke kan indtage samme scene som hende, ikke?
Oplevelsen er den, som mange sorte kvinder har hver eneste dag, ikke?
Det er "progressivt", at vi ansatte dig.
Man kan være utilstrækkelig,
men hvid og derfor ses som lige i forhold til…
Løbsk kuffert.
…en overkvalificeret sort kvinde som her.
Og igen redder ballet det hele.
De bliver sat på samme niveau,
og det er "progressivt", men det er det jo ikke.
Selvom de ender med at stå lige, ser jeg det som "til tjeneste for".
Hvorfor kan Mattel ikke være modige og sige:
"Brooklyn har færdighederne. Hun har talent. Hun vinder".
For nogle af børnene tror jeg,
medierne følte, det stadig ikke var så inklusivt.
Der blev talt om for eksempel:
"Hvornår tager de en sort rolle,
en latinamerikansk eller en asiatisk rolle og gør dem til helten i historien?"
Jeg tror, vi arbejder på det. Ja, vi gør.
Med indlemmelsen af Barbie Roberts… Undskyld, Barbie Roberts Brooklyn.
At indlemme hende var stort.
Med filmens succes sidste år får Brooklyn sit eget sortiment.
Et helt univers for sig selv.
Hvor hun stadig er veninde med Barbie Malibu,
men vi bygger en verden op om Brooklyn.
Brooklyn-udvalget får en Netflix-serie og dukker
og vil sikkert blive set mere i vlogs og alt det der.
Der sker fremskridt.
Forældre i dag taler om at ville have en sort eller farvet Barbie
i hovedrollen.
Så jeg føler arven er at stå stærkere og handler om kulturel indvirkning.
Vi ser mere inklusivitet og repræsentation.
Det vigtigste, vi igen skal tænke på, er,
at tempoet betyder noget.
Og at opnå et fast tempo og demonstrere markedspåvirkning
er bedre end blot et kort øjeblik.
Ser vi ikke fremskridt i det tempo, jeg ønsker mig,
eller som du eller andre måske ønsker,
er det okay, for jeg forventer at blive ved med at presse på.
Jeg har indset, at rykker det lidt ved tingene,
gør jeg og vi det rigtige.
Hun får ikke lige så stor succes.
-Hvorfor? -Fordi vi lever i en…
-Jeg vil ikke sige det. -Sig det.
Vi lever nok i en overvejende hvid verden,
og de mest succesrige, der falder en i tankerne,
er hvide, ikke?
Når efterspørgslen er så høj blandt hvide,
tror jeg ikke, den sorte Barbie kan stå alene som figur
uden at have mindst en eller anden hvid rolle med.
Hun kan ikke stå alene.
Jeg ville ønske det, men det er ikke lige så succesrigt.
Det skuffer mig at høre…
…at hun ikke tror, det kan være en individuel succes
alene på grund af hudfarven.
Det er min søster og niece.
Det overrasker mig at høre, hun tænker sådan.
Løfter vi opgaven, hvis vores børn i 2024 stadig tænker,
at verden overvejende er hvid?
Vi er kommet så langt siden første kapitel,
hvor der ingen sorte dukker var.
Ikke?
40 ÅRS TJENESTE
Fortæl, hvordan det går med bogen.
Jubilæumsbogen. Der er et citat, jeg har brugt.
"Jeg er heldig, jeg fik 44 år hos Mattel. De var lykkelige." Ja, det var de.
Jeg ved, Kitty er her et sted.
-Her. -"Kitty Black Perkins.
Skabte den første sorte Barbie og Holiday Barbie.
Det bedste ved mit job er, at alle små piger elsker mig,
når de hører, hvad mit arbejde er."
Her er det.
Lad os se.
Den sorte Barbie er, som vi ved, født i 1980.
-1982. -1980.
-Er der en sort Barbie? -Nej, det står der ikke.
-"Verdensmester…" -"Banebrydende"
De er banebrydende, men nævner ingen sort Barbie…
Ja, ikke?
Det er trist, den sorte Barbie ikke er på den "banebrydende" liste.
-Det er hun ikke. -Nej.
Men Holiday Barbie er.
Da vi lavede filmen, tænkte jeg tit på lille Lagueria,
en genert, stille sort pige fra Texas.
Hvad havde det betydet for hende at se den her dokumentar?
At se den og ville deltage i den,
fordi hun som sin tante ville stille svære spørgsmål
og starte udviklingen for fremtidige generationer.
Som Shonda følte hun byrden ved at være den første, men gjorde det alligevel.
Og som Misty forstod hun, at det var en form for protest
at have en sort krop og sige, man er en del af historien,
der ikke altid omfatter dig.
Ligesom lille Kitty og Stacey øjnede hun et behov.
Hun så et behov for at fortælle den sorte Barbies historie.
At gøre hende synlig, for den sorte Barbie er vigtig.
Hendes historie er vigtig.
Som du kan se, lod jeg mig med vilje inspirere, da jeg lavede filmen.
Jeg tænker, om den mon inspirerer dig.
Derfor er den her type film nok så vigtig. Den bevarer et eftermæle.
Jeg tror bestemt, den sorte Barbie banede vejen.
Alle skal vide, den sorte Barbie afspejler, hvem jeg er.
Min personlighed og alt det, det krævede at skabe dukken.
Jeg føler, jeg har givet en slags glæde
til alle små piger, der har legede med de dukker, jeg designede.
Jeg tror, jeg brugte min kreativitet, som er Guds gave, til noget positivt.
Jeg er taknemmelig for den udvikling og fremtid, der venter Barbie.
Men jeg ved også, det ikke ville være den fremtid
uden den sorte Barbie.
Jeg er som sagt stolt af sorte kvinder,
der påpeger ting, der er vigtige for os,
på steder, hvor vi tit ikke bliver hørt.
Det må have været enormt vanskeligt.
Jeg er så spændt,
men først må jeg hylde, hvordan det kunne lade sig gøre.
Jeg er taknemmelig for det eftermæle, der er opstået af det.
Jeg hader ikke dukker mere.
Jeg er glad for at have hørt om dem, for det har givet mig så meget liv.
Så meget at sige om, hvordan sorte kvinder støtter hinanden,
De tre kvinder, Kitty, Stacey og min tante, Beulah Mae Mitchell,
stod sammen, fordi da de ikke så det, de ville se, så skabte de det selv.
Sådan er vi bare.
De kom først, men de sørgede også for, de ikke bliver de sidste
ved at lade teten gå videre til mig.
Ligesom dem så jeg et behov, samlede nogle stærke folk
og gjorde endelig den første sorte Barbie til helten i hendes egen historie.
Mattel ville formidle følgende:
Barbie er siden 2016 den mest alsidige dukke på markedet.
Barbie "Brooklyn" Roberts har en hovedrolle i TV-materiale.
FLIP-programmet tilbyder sorte elever praktikpladser.
Tre er blevet ansat på fuld tid.
Mattel skaber muligheder for sorte designere fra OTIS College.
Bill og Kitty samarbejder på en ny Barbie-dukke designet af Kitty.
Jeg er glad for at komme til et studie og se sådan en alsidighed.
Da jeg først startede i politik for flere år siden,
så jeg slet ikke samme alsidighed.
Jeg så ikke sminkører, der kunne lægge farvet makeup.
Jeg så ikke kamerafolk eller interviewere, der var farvede.
Tingene har ændret sig meget i underholdningsbranchen.
Jeg elsker at se jer alle og elsker alsidigheden.
Tak, fordi jeg måtte være med.
Vil du være en Barbie?
Jeg tror, idéen opstod engang for mange år siden.
Hvor er hun så?
-Karen siger: "Ja". -Ja, det vil jeg gerne.
Jeg synes, hun fortjener det.
Jeg synes, det vil sende et budskab til vores unge, sorte kvinder derude,
fordi de kender hende som "tanten" og så ser hendes navn på en Barbie.
Og det vil være fantastisk.
-Sig, hvem du er. Vi filmer. -Jeg vidste ikke, I filmede.
Jeg hedder Karen Waters, og det er min mor.
-Hun burde være en Barbie. -Ja, det burde hun.
-Hørte I det, Mattel? -Ja, gjorde I?
Direkte og i farver fra datteren selv.
En skønne dag vil der være en meget moden Barbie.
Tekster af: Helle Kaiser-Nielsen
TIL LILLE LAGUERIA OG BARNET I OS ALLE