Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Nå jeg tenker på Barbie, ser jeg for meg en liten hvit dukke
med blå øyne, blondt hår og rosa lepper,
kledd i bare rosa. Det er det jeg tenker.
Jeg syntes bare at Barbie var urealistisk. Jeg husker at jeg tenkte:
"Å ja, er det barbiedukke jeg skal bli."
At jeg kom til å se sånn ut.
Men mamma var voksen og så ikke sånn ut, så jeg syntes det var tull.
Barbie var hvit.
Ken var hvit. Det var det man så.
Jeg ble overrasket over at de laget svarte barbier.
Jeg tenker at den svarte barbien kom fordi noen svarte jobbet i Mattel.
De sa bare: "Vent litt".
Rakk opp hånden i et møte: "Unnskyld meg. Ser noen gapet her?
Noe er galt. Det er ingen som ser ut som meg."
Og alle de hvite på Mattel bare:
"Vi har aldri tenkt på det. Det er nok sant.
Men hvem vil kjøpe den? Jeg vet ikke."
Og den svarte sa: "Jeg ville gjort det, og det vil alle jeg kjenner."
Folka i Mattel bare:
"Vi trenger mer enn det.
Vi vil ikke investere penger i noe som ikke selger."
Og den nevnte svarte personen
måtte fortsette å fortelle dem hvilken verdi det hadde.
Og til slutt reagerte de.
Slik skjedde det i mitt hode.
Vet du hva?
Dokumentaren er ferdig.
Den første Black Barbie er så kul.
Afroen er helt perfekt.
Jeg sa: "Jøss, det finnes en svart barbie.
Jeg vil ha en sånn."
Hvis den ikke har merkenavnet Barbie,
er det ikke det samme.
Det å krone denne dukken Barbie
fortalte verden at svart er vakkert også.
Hun representerte suksess og skjønnhet.
Jeg ser muligheter i henne for meg selv.
Hun er svart. Hun er vakker. Hun er dynamitt.
Jeg flyttet til L.A. i 2011…
(HUN/HENNE) FORFATTER/REGISSØR
…for å utvikle drømmen min om å bli filmskaper.
Jeg bodde hos tanten min og sov i et rom omgitt av dukker.
Jeg hater dukker.
Men tanten min elsker dem, så jeg ville finne ut hvorfor.
JOBBET I MATTEL 1955-99
Jeg heter Beulah Mae Mitchell og er fra Fort Worth i Texas.
Jeg ble født 15. mai 1938.
Og borgerrettighetsbevegelsen kom først på 60-tallet.
Ja, så jeg levde lenge med det.
Alt var så annerledes.
Jeg jobbet med å lage mat for hvite da jeg var 13 år.
Fra første til niende gikk jeg på svart skole.
På den tiden kunne man ikke stemme. Man måtte betale for det.
Da jeg vokste opp, måtte man betale for å stemme.
Så tror du, siden du vokste opp på den tiden,
at når du ser svarte dukker…
Jeg var så fascinert av svarte dukker.
Moren min elsket dukker, og jeg elsker dukker,
for jeg elsker mote og pene dukker, pene mennesker.
De var helt nydelige.
Jeg lagde min egen dukke av syltetøyglass
og stakk et tau i det og kjemmet håret og krøllet det og greier
da jeg var barn.
Og det var gøy for oss å ha ei sånn dukke.
Selv om vi hadde ekte dukker, likte vi fortsatt krukkedukkene
med håret vi kunne gre og fikse.
Jeg husker ikke at jeg hadde svarte dukker i oppveksten.
-Ikke engang en svart babydukke? -Ikke det engang.
Jeg er ganske sikker på at mine dukker… Vi fikk hvite dukker til jul.
Ville du gjerne ha en svart dukke da du var sånn 7-8? Var det…
Det falt meg ikke inn. Det var bare en dukke.
Så når folk ser meg nå,
og jeg har flere svarte enn hvite dukker,
er det ikke noe rart fordi folk forventer det.
Da jeg hørte tante snakke om å vokse opp med hvite dukker,
tenkte jeg: "Ok, jeg lekte også med hvite dukker."
Motvillig, selvfølgelig.
Men å leke med en svart dukke falt henne aldri inn.
Jeg lurer på om jeg tenkte på det som lille Lagueria.
Det er forbausende å se i det sosiale speilet og ikke se seg selv.
Det er rart.
Det er flere generasjoner mellom oss, men vi har opplevd mye av det samme.
KAPITTEL 1 BLACK BARBIE SAVNES
Jeg heter Maxine Waters.
Jeg er kongressmedlem, og jeg har samlet på svarte dukker.
Jeg har tolv søsken.
Vi var fattige, så vi fikk donert leker i jula.
Og vi måtte dra til et bestemt sted
der fattige dro for å hente leker.
Så jeg sørget alltid for at søstrene mine fikk en dukke,
og sa: "Jeg trenger ikke en."
Var det svarte dukker?
Det var ingen svarte dukker.
Det var bare hvite dukker.
Vi visste ikke mye eller tenkte mye på det på den tiden.
Men ettersom man fikk en bedre forståelse
av seg selv og fargede mennesker,
begynte jeg å forstå hvor viktig det var å ha en svart dukke
og å ha noen som så ut som meg.
Det ble viktig for oss å samle på svarte dukker.
Det å kunne si at vi likte dem og verdsatte dem,
hadde råd til dem og ville ha dem.
TV-SKAPER, FORFATTER OG BARBIE
Moren min elsker dukker. Hun har sin egen dukkesamling.
Det er nok fordi det ikke fantes svarte dukker da hun var barn.
Så hun har vært fascinert av dem.
Dersom du aldri har sett noe som avspeiler deg før,
vil det være et sterkt øyeblikk for deg.
KUNSTNER OG REGISSØR
Flere steder i Amerika var det forbud mot svarte dukker.
Så folk lagde dukker som så ut som puter eller tepper.
Eller de ble laget av kaliko for å representere svarte dukker.
I Karibia hadde folk noe de kalte opp ned-dukker,
der man på den ene siden hadde en dukke med langt skjørt som var hvit,
og så kunne du snu den og dra ned skjørtet så det ble en svart dukke.
Jeg husker at jeg så svarte dukker, men de var svært stereotypiske.
-Hvis du forstår? -Det gjør jeg.
Det var ikke pene dukker.
Vi vet at de utelukkende fantes…
UCLA-PROFESSOR I KULTURSTUDIER
…fordi Kenneth og Mamie Clark gjorde et eksperiment
med svarte barn der de spurte hvilken dukke de foretrakk,
og de hadde svarte dukker som de brukte i det eksperimentet.
1938 - BEULAH MAE MITCHELL FØDT
1940 - CLARK DUKKETEST
Vi la dem på et bord.
To hvite og to brune dukker,
helt identiske bortsett fra fargen.
Vi kledte dem kun i bleie.
Og vi spurte barna en rekke enkle spørsmål.
"Vis meg den hvite dukken.
Vis meg den fargede dukken."
Så spurte vi dem hvilken de foretrakk.
Som: "Vis meg dukken du vil leke med.
Vis meg eller gi meg dukken som er snill.
Vis meg dukken som er slem."
Og vi fant ut at flertallet av svarte barn på den tiden
faktisk tilskrev positive egenskaper til den hvite dukken
og negative egenskaper til den brune dukken.
Så stilte jeg spørsmålet: "Vis meg dukken som ligner på deg."
Noen av barna så på meg som om jeg var djevelen selv
for at jeg satte dem i den knipen.
Det var begynnelsen på psykologers forståelse
av den fryktelige skaden som gjøres mot mennesker
ved rasemessig avvisning.
Og jeg tror det sendte en sjokkbølge gjennom det svarte samfunnet.
Det ble veldig tydeliggjort
at svarte jenter ikke hadde selvtillit,
ikke tenkte på seg selv som vakre og at de foretrakk hvite dukker.
HØYESTERETT FORBYR SEGREGERING PÅ SKOLER
Fra det resultatet var det mange av Høyesterettsdommerne
i Brown mot Utdanningsrådets avgjørelse
som sa at det var det som overbeviste dem.
Ikke statistikken,
ikke skeivfordelingen av utstyr,
ikke de dårlige konstruksjonene av skolene.
Ingenting var like overbevisende som det de fikk fra Clark-testen.
Så som et resultat av det
fikk vi høyesterettsavgjørelsen i Brown mot utdanningsrådet
som fjernet raseskillet i skolen.
1953 - BEULAH FLYTTER TIL CALIFORNIA FRA TEXAS
I 1953 flyttet jeg til Los Angeles med moren min.
I juli 1955 giftet søsteren min seg.
Svigerinnen hennes jobbet for Mattel,
og hun spurte: "Vil dere ha sommerjobb?"
Fordi de ansatte unger fra college.
Man måtte være 18, men jeg sa jeg var eldre og fikk jobben.
Dette er meg.
Jeg spant troll i eske.
Det står: "Eleanor Ruiz fester også toppen og bunnen til kroppen,
og Beulah Mitchell, ved maskinen, spinner trollet rundt."
Jeg ble kalt en "spinner" og fikk litt bedre betalt for å gjøre den jobben.
Dette er meg, og dette er søsteren min.
Vi begynte samme dag.
Dette er Ruth Handler og Elliot Handler.
Vi jobbet for de opprinnelige eierne, og de kalte seg selv en familiebedrift.
Vi elsket Ruth fordi hun var en sterk kvinne.
Ruth Handler dro utenlands
og kom tilbake og ville lage en dukke med bryster.
Det sjokkerte oss.
Og jeg var på fremste rad fordi jeg hadde blitt leder.
1955 - BEULAH BLIR ANSATT I MATTEL 1959 - BARBIE BLIR FØDT
Barbie, du er vakker
Du får meg til å føle
At barbiedukken min er ekte
Hun kalte dukkene Barbie og Ken etter sine to barn.
HANDLER-FAMILIEN
Jeg husker dem da de var små. De er litt yngre enn meg.
Denne boken ble skrevet av Ruth Handler.
Og i denne boken
har hun skrevet navnet mitt.
Så hvordan ble du venner med sjefen din?
Hun var alltid veldig omgjengelig.
Jeg jobbet i fabrikken, og hun pleide å komme og se på oss.
Og vi jobbet så fort, og hun pleide å si:
"Har dere noen forslag til hva jeg bør gjøre?"
Hun stilte oss spørsmål.
"Tror dere at denne dukken vil selge bra?
Hva mer bør vi gjøre for å få denne dukken til å fungere?"
Hun verdsatte våre tanker like høyt som de som jobbet på kontoret,
fordi vi lagde lekene.
I 1960 eller 61 sa de: "Vi vil ha en svart barbie."
Hun sa: "Bra. Vi får se."
Det å be Ruth Handler
om å vurdere å innlemme en svart barbie inn i produksjonslinjen
var litt rebelsk.
Vi tar ofte generasjonene før oss for gitt,
og deres handlinger er ofte bemerkelsesverdige.
På 60-tallet lagde Mattel svarte venner til Barbie.
HOVEDDESIGNER FOR BARBIE-SIGNATUREN
Den originale Francie-dukken kom ut i 1966.
Hun ble markedsført som Barbies kusine.
I 1967 ga Mattel ut en svart versjon av Francie.
Christie kom ut i 1968.
Jeg var mest stolt av Christie-dukken min.
Hun var Barbies barnevakt og bestevenn.
Merk: I 1999 ble Gående Barbie barnevakten.
Men jeg sa at hun ikke kan være begge. Hun er ingens barnevakt.
De hadde ikke våre trekk.
Kinnbeina, nesa, leppene, øynene, alt.
Litt som "det får holde om vi gir dukken mørkere hud".
TILRETTELEGGER OG FORTELLER
Og så kom Julia.
JULIA UTGIS I 1969
Julia ble formet etter den første afroamerikanske kvinnen
som hadde hovedrollen i et TV-program,
og det var Diahann Carroll.
-Klinikken, dette er Mrs. Baker. -Diahann Carroll som Julia
var for meg den første svarte kvinnen som ledet en TV-serie. Så det var viktig.
Jeg hadde allerede begynt å jobbe i TV, og jeg elsket henne.
Jeg syntes Julia Baker var super.
Jeg hadde Christie-dukker.
Jeg hadde Cara-dukker.
Jeg hadde tre Cara-dukker.
De så like ut, men de gjorde helt forskjellige ting.
Jeg tenkte nok aldri på at Cara og Christie ikke var Barbie.
Det var det som var Barbie for meg.
Men da jeg senere fant ut at de dukkene ikke var Barbie,
og ikke ble ansett som Barbie, syntes jeg det var interessant.
1965 WATTS-OPPRØRET I L.A.
Lou Smith og Robert Hall, som hadde sett Watts-opprøret…
OPPRØR I SØR-L.A.
…ville gjøre noe for å sette fattigdommen og arbeidsledigheten
som skjedde sør i L.A. og Watts-området på dagsordenen.
De skapte en organisasjon kalt operasjon Bootstrap
for å tilby praksisplasser.
LÆR, VENNEN, LÆR
Åpne svarte for den teknologiske verdenen som de har vært ekskludert fra.
Ja, det er jobben vår.
GRUNNLEGGER
Vise dem at det fins bedre måter å bruke talentet sitt på enn dopsalg.
Det er jobben vår.
Det ble skapt mange bedrifter gjennom operasjon Bootstrap.
Og en av de mest vellykkede
var Shindana Toys.
STEMMEN TIL LOU SMITHS SØNN
Faren min mente at svarte barn trengte et positivt selvbilde,
så han bestemte seg for å lage svarte dukker som så ut som svarte.
Og han overtalte eierne av Mattel, Elliot og Ruth Handler,
til å gi ham 200 000 dollar for å starte leketøyselskapet.
Lou Smith var forut for sin tid, og han var aktivist.
NABOLAGPROSJEKT
Det var litt av en prestasjon å produsere lekene.
Da de inngikk avtalen med Mattel,
ble det ansett som en stor bragd.
De ga dem alt å jobbe med.
De sendte folk fra selskapet vårt dit
for å vise dem hvordan de lagde svarte dukker.
Folk på Mattel introduserte dem
for noen av produksjonsprosessene som de brukte.
Det ble virkelig satset på å få Shindana Toys til å lykkes.
Dette er Baby Nancy…
DUKKESAMLER
…og hun ble født i 1968.
Man kunne kjøpe Baby Nancy med naturlig hår
om du ville ha dukken med det naturlige.
Og så hadde hun kort, krøllete hår.
Dette er originalantrekket hennes.
Det handlet veldig om å anerkjenne trekk
som var mye mer naturtro enn det vi opprinnelig så med Mattel-dukker.
Hun hadde virkelig et drag av autentisitet.
Hun er også den eneste svarte dukken
som er innlemmet i leketøyenes æresgalleri.
Dette er Disco Wanda.
Disco Wanda ble laget på 70-tallet.
Shindana produserte deres versjon av en motedukke.
Ikke bare fikk barna en leke, de fikk også et lite hefte.
I heftet var det Sykepleier Wanda og Ballerina Wanda.
Du har Flyvertinne Wanda.
-De var basert på ekte folk. -På svarte kvinner?
På ekte svarte kvinner.
De dukkene ble modellert etter lokale kvinner og deres karrierer.
Og de ville fremme karrierer
som var relevante særlig for unge svarte jenter.
Shindana Toys gjorde dukker og leker tilgjengelige
for alle barn, og alle var praktfulle og flotte å leke med.
Jeg tror det var på grunn av folkene som jobbet i Shindana
og som drev selskapet.
Hele arbeidsstokken kom fra South Central L.A.
Nittini prosent av arbeidsstokken i Shindana kunne nærmest gå til jobb.
Selv om foreldre kjøper disse dukkene,
og kanskje ikke er på fabrikken for å se det,
er det noe de føler.
Shindana blir etter hvert
den største produsenten av svarte leker på 70- og tidlig 80-tallet.
Det ble i bunn og grunn et flott bevis på at det var et bærekraftig marked der.
Og at det fins en måte å produsere produkter på
som markedet virkelig vil ha og verdsetter.
Idet 80-tallet markerte sin ankomst,
begynte større selskap å etterligne modellen deres.
Og i 1983 ble den stengt.
Jeg jobbet på fabrikken i 14 år,
og i 69 kom jeg meg inn på kontoret.
Jeg har alltid sagt til meg selv:
"De trengte noen som var farget."
For de hadde én svart fyr som programmerte i syvende etasje,
og jeg var den andre som var svart.
Jeg har alltid elsket folk, og alle føler seg komfortable med meg.
Det er bare sånn jeg er.
De ansatte en svart jente, Kitty Black.
1976 - KITTY BLIR ANSATT
Hun kom fra teknisk fagskole.
Hun kom inn som klesdesigner.
Vår første svarte designer.
Jeg er Kitty Black Perkins.
Jeg designet den første svarte barbiedukken for Mattel.
Jeg svarte på en anonym annonse.
Jeg dro på intervjuet og etterpå tenkte jeg:
"Jeg må ha denne jobben. Jeg kan ikke gjøre noe annet."
De ba meg ta med ett design.
Ta en dukke, kle den, ta med meg mønsteret tilbake
sammen med det sydde plagget.
Jeg kom tilbake med seks design
i stedet for én.
Det Beulah Mae gjorde,
var å legge grunnlaget for at Kitty kunne komme og jobbe profesjonelt.
De var vant til nærværet
av en sterk, kompetent svart kvinne på arbeidsplassen.
Det muliggjør neste steg, som er en sterk, kompetent svart kvinne som designer.
Om Kitty hadde vært velkommen hvis Beulah ikke hadde vært der,
er vanskelig å si.
Jeg møtte nok Beulah dagen etter at jeg ble ansatt hos Mattel.
Vi var stolte av henne fordi hun kjørte sportsbil
og matchet vår Black Barbie.
Vi trodde hun var en Black Barbie.
En ekte Black Barbie.
-Hvordan går det? -Kitty!
Du ser flott ut. Hvordan går det?
-Velsignet og beæret over å være her. -Ok, jente.
-Jeg er med i HIED-klubben. -Hva er det?
Husker ikke en dritt.
Jeg er også medlem.
-Jeg var i Mattel i 28 år. -Ok.
Men hele den tiden kjente jeg Beulah.
Rett fra teknisk fagskole.
Første svarte designer for Barbie.
Og jeg satte Black Barbie foran barbiene,
og hun klarte seg utmerket.
Du vet, den tiden var så spennende for meg.
Og alle som var svarte i selskapet,
uansett hvilken stilling de hadde, og det var svært få,
kom for å finne meg.
Hvilket jeg syntes var veldig hyggelig.
Jeg heter Shonda Rhimes.
Jeg er TV-produsent, forfatter og første kvinne til å lage tre TV-dramaer
som har nådd milepælen på 100 episoder.
Noen må være den første. Jeg var aldri glad for det.
Det var en byrde.
Jeg lurte på om flere ville få sjansen dersom jeg mislyktes.
Det var viktig.
Ville de sette en svart kvinne til å lede et TV-program igjen?
Jeg heter Misty Copeland. Jeg er profesjonell ballerina.
Jeg er første svarte kvinne til å bli forfremmet
til stillingen som førstedanser
på American Ballet Theatre sin nå 80 år gamle historie.
Jeg traff Susan Fales-Hill, som var styremedlem i American Ballet Theatre.
En flott svart kvinne som ble min mentor
og virkelig åpnet øynene mine for…
Det handler om å bringe svarte kvinner sammen og støtte hverandre.
Jeg heter Ibtihaj Muhammad.
OLYMPISK MEDALJØR, ENTREPRENØR OG BARBIE
Jeg er olympisk utøver.
Jeg er fekter, og jeg er også en barbie.
Siden jeg vokste opp som den eneste afroamerikaneren og den eneste med hijab,
måtte jeg selv i en sport som sabelfekting,
iblant som eneste jente,
tidlig lære å stå opp for meg selv og ikke være redd for å stå i det alene.
Det er en protest bare å være i en svart kropp og å være på den scenen,
en del av en historie som ikke inkluderer deg, som ikke er skapt for deg.
Så jeg følte at det presset drev meg til å fortsette,
for bare å gå opp på den scenen
kan endre noens liv.
Da jeg hadde blitt solist og førstedanser,
hadde jeg en følelse av at: "Hvis jeg ikke klarer dette,
vil andre svarte jenter i selskapet noensinne
bli gitt denne muligheten?" Og jeg tenkte at jeg bare måtte klare det.
Hun var vår første svarte designer.
Jeg husker da Kitty
kalte oss sammen og sa:
"Syns dere ikke at de bør kunne lage en dukke med svarte trekk?"
Det var noe hun tenkte på.
Jeg mener at det blir en skade gjort
når man tvinger fargede barn til å leke med hvite dukker.
Jeg heter Monica Bailey.
Jeg er trebarnsmor.
Jeg er fra Inglewood i California, men vokste hovedsakelig opp i Arizona.
Vi bodde i en bitteliten by, så det å prøve å finne plasser
for svarte, var svært vanskelig.
Dukkene jeg lekte med var som oftest hvite.
Så jeg pleide å ta litt hårolje som moren min hadde i håret mitt
og ha det i fra hodebunnen til røttene,
kjemme det og prøve å rufse det til,
slik at det lignet på meg.
Selv om det ikke gjorde det,
fikk det meg til å føle meg tilknyttet på et vis.
Om de hadde blå øyne, tok jeg en tegnestift
og farget øynene brune.
Barbiene jeg hadde var hvite,
og jeg følte at jeg måtte se ut som dem.
Men det at det var…
…standarden, gjorde at jeg følte
at jeg og andre svarte jenter ikke var gode nok.
Det var som: "Jeg må se ut som dem. Jeg må være dem."
Jeg husker det. Jeg får frysninger når jeg tenker på det. Det var veldig…
Oi! Det forventet jeg ikke!
Jeg husker bare
at jeg ikke følte meg pen.
På grunn av huden min
og håret mitt.
Og det å være rundt folk som ikke lignet på meg
og ikke aksepterte meg.
Det var veldig vanskelig.
Det var veldig vanskelig og tøft.
SKUESPILLER OG ENTREPRENØR
Om man oppfatter noe som sant eller ikke
læres i barndommen.
Og hvis disse barbiene ikke er representative for vår virkelighet,
hva sier det til barna?
"Du finnes ikke."
Da jeg designet denne dukken,
var det et behov for den lille svarte jenta
å virkelig ha noe hun kunne leke med
som så ut som henne.
Jeg ville at hun skulle gjenspeile hele utseendet til en svart kvinne.
Vanlige Barbie hadde alltid sid kjole
og langt hår.
Jeg ville at hun skulle være det motsatte av Barbie
og det motsatte av Christie
ved at jeg ga henne sterke farger, dristige smykker, kort hår
og et omslagsskjørt som faktisk viste hud.
En av mine favorittsangere var Diana Ross.
Min mote så ut som noe som Diana Ross kunne ha brukt.
Det var en annen hårdesigner
som het Mellie Phillips, og hun var svart.
Vi kom frem til naturlig kort.
Jeg hadde naturlig kort selv på den tiden.
Vi hadde en skulpturdesigner, Abol. Det var en farget mann.
Vi gjorde leppene hennes litt fyldigere og nesa litt bredere.
Huden hennes er litt lysere enn den mørkeste vi fikk til.
Det handlet om preferanse,
og jeg foretrakk den fargen.
Jeg visste at Black Barbie var annerledes.
Men jeg forsto aldri omfanget.
1980 - BLACK BARBIE LANSERES
1959-1980: 21 ÅR MELLOM LANSERINGEN AV BARBIE OG BLACK BARBIE
DEN FØRSTE SVARTE DUKKEN KALT "BARBIE"
"JEG VILLE AT BLACK BARBIE SKULLE GJENSPEILE SVART KULTUR.
BLACK BARBIE HEVET NIVÅET PÅ SVARTE DUKKER."
Jeg kan fortsatt føle den gleden jeg kjente
da jeg først ble introdusert for Black Barbie.
BARNEBARBIE-MODELL OG SKUESPILLER
Opprinnelige Black Barbie er så kul. Afroen er perfeksjon.
FORFATTER/PRODUSENT
Hun skal på byen og har på seg en råtøff rød kjole.
Hun har ekte melanin i huden. Hun er en liten brun jente.
Så når ble du forelsket i Black Barbie?
Første gang jeg fikk en i hånda.
Det står: "Hun er svart. Hun er vakker. Hun er dynamitt."
Det ga en stolthet å se sin første svarte barbie.
For meg kom den største fremgangen
da de kalte den svarte dukken Barbie,
og ikke Francie eller et annet navn,
for det gjorde at den svarte jenta fikk være historiens heltinne.
I alle lekene med Barbie er hun i begivenhetens sentrum.
Hun er ballets dronning.
Hun er den du vil være,
og jeg tror ikke at noen egentlig ønsker å være dronningens bestevenn.
Det er bare en anerkjennelse av din eksistens,
at du er her og blir verdsatt.
Å krone denne dukken som Barbie…
Kampen om: "Nei, vi kan ikke bare kalle dette
en motedukke eller…
Dette er også en barbie."
…fortalte verden at svart også er vakkert.
Så jeg er så takknemlig for at vi er inkluderte nå
i kjølevannet av det.
I min familien, blant de voksne,
ble det diskutert om dette var et steg fremover.
Men om hun så ut som en dukke
du vil gi til noen i familien…
Jeg hater å være reduksjonistisk, men håret er avgjørende.
Vi lagde en fokusgruppe.
Noen av kommentarene fra mødrene
var om at håret var kort og ikke langt,
eller at kjolen var tettsittende og ikke sid.
De visste ikke om dette ble gjort med vilje
eller om det snek seg inn.
Mattel ba så en…
…barnepsykolog komme til Mattel
for å diskutere hele dukken.
Det handlet om den samme følelsen som mødrene hadde hatt.
Men da barnepsykologen fant ut at designeren var svart,
blåste det hele over.
Det tok 21 år for én svart motedukke
å bli verdig Barbie-navnet.
Det er en dukke, dere.
Jeg visste faktisk ikke at Black Barbie fantes
før tante fortalte historien sin.
Og det fikk meg til å tenke. "Vet folk om Black Barbie?"
-Kan jeg få se henne? -Ja.
Dette er et av antrekkene hennes.
Ja, jeg har faktisk sett henne,
for jeg syntes hun så ut som Diana Ross.
Ja, jeg har sett henne. Takk.
Det fikk jeg ikke med meg. Hun er litt lys i huden.
Litt som Foxy Brown.
Ja, hun ser veldig 70-tallsaktig ut.
Denne passformen er søt med bare skuldre.
Denne er søt.
Og dette er vel deres versjon av afro?
Jeg visste knapt om henne, men jeg så et bilde.
SKUESPILLER/REGISSØR
På den tiden så jeg ikke sammenheng med at "det er den første".
Jeg vet ikke om jeg så den første.
STYLIST OG MOR
Så kanskje de aldri fikk den i min butikk.
Jeg så den aldri på markedet.
Som 40-åring tenker jeg: "Var den der alltid?!"
Det er fint å se at de kopierte
hvordan svarte kvinner så ut da,
iallfall fra halsen og opp.
Men det så jeg aldri. Jeg er litt lei meg for det.
Det fikk meg til å lure på noe annet.
Markedsførte de Black Barbie?
Jeg tror ikke jeg har sett reklamene. Jeg så jo tegnefilmer om morgenen,
men jeg tror ikke jeg så reklamene.
Om man så en barbiereklame, var hun hvit.
Om svarte dukker hadde blitt markedsført
som det vakreste og beste,
hadde de ha solgt like bra som, om ikke bedre enn, den hvite barbien.
Jeg tror jeg hadde en kopi.
Jeg vet ikke om foreldrene mine ga meg selve…
Fordi de var vanskelige å få tak i.
Jeg tror at hvis Mattel hadde visst hvor vellykket det ble,
ville de ha gjort mer for å skape
en verden av svarte dukker i stedet for bare én.
Notat fra Mattel til filmskaperens forespørsel om reklamemateriale:
"Angående annonser eller reklamefilmer for Black Barbie
kom jeg over en artikkel som nevnte
at det ble laget lite reklame for denne dukken.
Det lille som muligens eksisterer, har jeg ikke klart å finne."
1968-1983: SHINDANA TOYS 15 ÅR I BRANSJEN
Jeg elsker smått denne historien om tanten min, Kitty, Black Barbie
og bare det å snakke med folk om svarte dukker.
Jeg sier ikke at jeg elsker dukker nå,
men jeg forstår hvorfor de ikke bare er viktige for henne, men også generelt.
KAPITTEL 2 ETTER BLACK BARBIE: PRESSE GRENSER
Og det fikk meg til å tenke på lille Lagueria
og hvordan hun og søsteren hennes pleide å leke.
Vi pleide å leke med å legge strimler over hodet
og lot som det var langt, blondt hår.
Som barn forsto vi ikke betydningen av det.
Men nå gir det meg mye mer å tenke på når det gjelder lek
og hva det ville ha betydd å ha en verden av svarte barbier.
1991 - SHANI BARBIE LANSERES
Shani er her!
Shani, Shani Du går, du smiler
Hvem, jente? Du, jente Du har stil
Her er Shani og vennene.
Så stilig
Vi elsker alle antrekkene dine
Jeg lagde også en linje med svart dukker kalt Shani.
Akkurat den produksjonen var et resultat av
Black Barbies suksess.
Jeg begynte å samle på barbie på college.
TIDL. PROSJEKTDESIGNER I BARBIE
Da jeg så Shani, var det en ny horisont.
De hadde allerede Asha, som var mørk som deg…
I FARTA VAKKER
…og med skarpe trekk.
De hadde Nichelle, som ligner på tante Toosley, min mors kusine.
Og hun var veldig mørk.
Og så hadde de Shani, som er en pen brun jente.
Det var revolusjonerende.
Da de lanserte dukkene, var introduksjonen
en kjempestor produksjon som de hadde i New York.
Og jeg lurer på
-Lurer på -Lurer på
Hvem som
Elsker…
De ville ha en dukke med flere nyanser, slik det afroamerikanske samfunnet har.
Det var en artikkel i The Village Voice. De skrev flere sider om disse dukkene
og hvor viktig denne nye greia var.
Og jeg tok vare på den artikkelen. Jeg har den på lager.
Shani kommer til å bli vår inntreden på det etniske markedet.
Den vil bli sterkt markedsført, som er banebrytende…
PRODUKTSJEF I MATTEL
…for i dag er det ingen afroamerikanske dukker
som har sin egen reklame, som har egne annonser og støtte…
FEIRING AV SVARTE IDENTITETSLEKER
…og som får PR-fokus og salgsmateriale som vi har utviklet.
Jeg heter Isis McKenzie Johnson.
Jeg forelsket meg i Black Barbie som tenåring.
Jeg er fra Watts i South Central L.A. der det var røffe kår.
Man hadde ikke tid til forfengelighet. Man ville overleve.
Da familien min endelig flyttet til Rancho Cucamonga,
var det ikke mange fargede der.
Så jeg ble kalt "neger" og "sjokolade".
Jeg ble kalt så mye nedsettende og beskrivende ting
på grunn av utseendet mitt.
Huff, jeg ødelegger sminken min.
Og det var ingenting jeg kunne relatere meg til på TV.
Som jeg kunne assosiere meg til og finne en flukt fra virkeligheten
som banket meg opp pga. utseendet mitt.
Barn flest flykter til TV,
men når jeg så på TV, var alle der hvite.
Og da jeg endelig så program med svarte,
var de alltid fattige.
Det var en stadig påminnelse om at det alltid vil være en kamp.
Så da Black Barbie kom på markedet, representerte hun suksess og ynde,
og jeg kunne se muligheter i henne for meg selv.
De hvite jentene kunne se muligheter i deres barbier.
Jeg så på den barbien og prøvde å se muligheter,
men jeg ble påminnet om at det ikke er mulig for deg siden du er svart.
Og da Black Barbie kom ut,
tenkte jeg: "Nei, jeg tror det er mulig for meg."
Så haterne der ute kan ta seg en bolle, for det hjalp meg veldig.
Svarte barbier hjalp meg veldig.
Siden jeg hadde skapt meg et navn, fikk jeg en gruppe…
1990 - FERIE-BARBIE UTGIS
…så vi kunne lage enda flere dukker.
DESIGNER OG MANGFOLDSKONSULENT
Jeg heter Stacey McBride-Irby, tidligere barbiedesigner.
Som liten jente elsket jeg å leke med dukker.
Barbie var favoritten min.
Så det gjorde at jeg ville bli motedesigner.
Det var en avisartikkel i Los Angeles Times
med Kitty Black Perkins.
Pappa tok vare på avisartikkelen for meg
fordi han ville inspirere og styrke meg.
Da jeg kom til klesindustrien tidlig på 90-tallet,
så jeg ikke mange som så ut som meg.
Men jeg hadde ingen plan B.
Jeg tok frem den avisartikkelen om Kitty Black Perkins.
Jeg ringte henne bare opp.
-Hei! -Hei!
Hvordan går det?
Første gang jeg så Kitty hadde hun på seg en hvit forretningsdrakt
og hadde stort krøllete hår,
og jeg tenkte: "Herregud, hun er
en engel-skråstrek-skuespillerinne- skråstrek-barbie."
Jeg visste at hun kjørte kabriolet så håret hennes kunne blåse i vinden.
Jeg vet ikke. Det var bare noe ved deg.
Intervjuet gikk bra. Hun ga meg en oppgave.
Jeg måtte dra hjem og kjøpe en barbiedukke
og skape en mote for den barbiedukken.
Og da vi satt og snakket om hva hennes forventninger var,
hva målene hennes var og alt det der,
tok Stacey frem en mappe.
Hun hadde mange artikler
som hun hadde klippet fra avisen om meg.
Hun prøvde å få det til å se ut som om det bare falt ut.
-Men det gjorde det. -Vent.
Hun mistet den med vilje så jeg skulle se det.
Det var derfor du fikk jobben, må jeg si. Hun var veldig ambisiøs.
Hadde mange flotte ideer.
Så jeg ansatte henne bare.
1996 - STACEY BLIR ANSATT
Jeg husker første gang Kitty viste meg rundt.
Da møtte jeg din tante Mae, og hun var så sprudlende.
Kitty introduserte meg, så hver gang jeg gikk til bedriftsbygningen,
sa hun: "Hei, lille Kitty."
Jeg vet ikke om hun visste at jeg heter Stacey.
Jeg ble resepsjonist i 1989,
og jeg sluttet i 99.
Jeg fikk møte folk fra hele verden.
Det beste med å kommunisere med folk, er et smil.
Hun hadde så mye energi, og det var fint å se en annen svart kvinne
i bedriftsbygningen i Mattel.
Jeg lærte alt jeg trengte å vite om leketøysbransjen
fra Kitty Black Perkins.
Jeg ansatte henne som designer.
Jeg ansatte en annen svart designer.
Han het Thomas Quinn.
Jeg veiledet dem til å gjøre sin egen greie,
og de var kjempeflinke.
Etter omtrent to år
ble jeg bedt om å komme til et av de andre barbielagene.
Det var litt skummelt, men jeg gledet meg.
Jeg følte at jeg var klar,
men det var en helt annen verden
fordi nå måtte jeg klare meg på egen hånd.
1996 - STACEY BLIR ANSATT
Jeg pensjonerte meg fra Mattel i 2003.
Da jeg dro,
tok Stacey på seg en stor rolle,
noe som var flott.
Vet du ikke hvorfor
2008 - AKA BARBIE UTGIS
Jeg ville være en AKA
En Alpha Kappa Alpha
Jeg ville være en AKA
En av kollegene mine sa:
"Stacey, vi har en AKA-dukke.
Vil du designe den? For jeg vet ingenting om det."
Jeg sa at det vil jeg gjerne.
Alpha Kappa Alpha Sorority Incorporated ble grunnlagt i 1908.
Så dette var en hundreårs-dukke.
Det var et samlerobjekt.
Dette er noen av de originale skissene jeg lagde.
Den ene ble kalt Samtidsgudinnen.
En var Forretningskvinnen.
Og en skal på gresk galla.
Og AKA-foreningen
ville faktisk ha alle tre,
men vi fikk bare produsere én.
Folk lette etter den.
Jeg var ikke på Mattel. De ringte meg.
Den var utsolgt.
Har du dukken?
Ja, akkurat som jeg har alt som involverer Kamala.
Man må bare ha det. Det er en stor greie.
Dette var en dukke jeg skapte alene.
Jeg gjorde research, og det føltes bra. Det betydde noe for meg.
Og det var da jeg ble begeistret over hva som kan bli det neste.
Det var da So In Style ble født.
Hei, jeg heter Sierra, og dette er mammaen min, Stacey.
Sierra inspirerte meg til å designe en afroamerikansk linje med barbiedukker
fordi jeg ville gi henne dukker som lignet henne,
nå jenter i mitt miljø, og gi dem dukker de kunne relatere seg til.
Datteren min lekte ikke med barbie da,
og som barbieelsker forsto jeg det ikke.
På Mattel ga markedsavdelingen oss en idé,
og så skapte vi noe ut fra den.
De kunne si: "Vi trenger en svart dukke også."
Så det ble ikke svarte dukker av alle.
Forhandlerne velger kanskje ikke den afroamerikanske dukken.
Jeg ville lage dukker som forhandlerne ikke kunne si nei til.
Storesøsteren veiledet lillesøsteren
i matte, musikk, cheerleading, vitenskap eller kunst og journalistikk.
Så jeg ville ha et morsomt aspekt,
men samtidig la dem være utdannet.
Mattels afroamerikanske forum hjalp til med det.
Stephen kom på logoen.
David kom på "So In Style, S.I.S".
Emballasjedesigneren og jeg dro på shopping
på Slauson-byttemøtet for inspirasjon.
Så vi var et helt lag som gjorde dette sammen,
og det var supert.
Datteren min elsket å leke med de dukkene.
Det var fint å se noe jeg hadde skapt
gi datteren min så mye glede.
Det var veldig bevisst fra moren min
å sørge for at søstrene mine og jeg så oss selv i det vi lekte med.
Så hun kjøpte bare svarte barbier til oss.
Det ble gjort klart for meg fra tidlig alder
at det ikke ville være hvite dukker i huset vårt.
Jeg pleide å lage egne hijaber for dukkene mine da jeg vokste opp.
Spesielt om jeg lekte med åpne biler.
Jeg kunne ikke kjøre med hijab på. Det ville ha ødelagt håret.
De var ikke bare dukker.
De var representasjoner av hvem jeg ville bli.
De var leger, advokater, fløy over hele landet. Gjorde ting.
Det jeg gjør nå, er å fortelle historier
om mektige, interessante kvinner som lever spennende liv.
Jeg gjorde det da jeg var fem.
Hvis Kerry Washington i Scandal ikke er en svart barbie,
helt ned til antrekk og påkledning, vet jeg ikke hva som er det.
VERDENS MEST LEVENDE DUKKE
Jeg kalles Byronique Barbie.
Jeg er selverklært Black Barbie.
Jeg har det tatovert på fingeren: "Barbiedukke".
Jeg har en hel garderobe, øredobber.
Jeg vet ikke hva som står hvor, men det står "Byronique" og "Barbie".
Jeg legemliggjør det å være Black Barbie på min egen måte
med å være eventyrlysten og ha mange ulike karriereveier.
Jeg har hoppet i fallskjerm to ganger. Jeg har svømt med haier i Hawaii.
Jetski. Jeg har prøvd paraseiling.
Jeg følte lenge at det bare var hvite kvinner
som kunne være eventyrlystne og gjøre spennende ting
og ha forskjellige liv.
Men nå som jeg ser at en svart barbie kan gjøre de samme tingene,
er det viktig for meg, og jeg prøver å uttrykke det.
Å være en kuling fører med seg press og stress.
Men å kunne gå uanstrengt gjennom livet,
er det jeg føler Black Barbie uttrykker.
Å kunne takle presset og stresset
og fortsatt være søt og stilig og avbalansert.
Bare gjør din egen greie
og få hver eneste dag og hvert øyeblikk til å telle.
-Så du er virkelig inspirert av henne? -Ja visst.
Jeg spør meg selv i løpet av dagen:
"Hva ville Black Barbie ha gjort". Ikke sant?
2010 - 30-ÅRSJUBILEUM 2011 - STACEY FORLATER MATTEL
Hvert år hadde vi et United Negro College Fund-arrangement.
De ville feire Black Barbies 30-årsjubileum.
Jeg visste ikke at Stacey skulle gjøre noe med 30-årsjubileet.
Jeg kom tilbake til feiringen og fant ut at hun sto bak,
og jeg var opprømt fordi hun var den beste for jobben.
Her er den første Black Barbie
som jeg designet til Black Barbies 30-årsjubileum.
Og dette er min tolkning av 1980-dukken.
Jeg ville piffe henne opp da jeg trodde begge skulle auksjoneres bort.
Men de valgte å ta bare den ene.
Jeg ble inspirert av utskjæringene på den originale drakten.
Hun er litt mer sexy,
så jeg laget en utskjæring foran,
og i stedet for en kort buksedress
laget jeg en lengre buksedress med tettsittende buksebein.
Og så la jeg til noen strassmykker.
Og dette er faktisk min Chandra So In Style Barbie,
som hadde mørkere hudfarge.
I tillegg til å auksjonere bort den ene 30-årsjubileumsdukken,
relanserte Mattel Black Barbie i 2010.
2020 - 40-ÅRSJUBILEUM FOR BLACK BARBIE
Jeg trodde dette skulle bli en enkel historie om teite dukker,
men noe ved Black Barbies historie treffer meg.
Jeg kan relatere meg til en dukke, dere.
Jeg føler meg knyttet til henne, til tante, Kitty og Stacey
på en måte jeg ikke kan beskrive.
Å høre denne flotte historien om hvordan representasjon kan fungere,
fyller meg med glede nå. Jeg er faktisk spent og nysgjerrig på
hvem som designer 40-årsjubilanten i 2020.
Har du hørt noe om at de skal feire
Black Barbie sin 40-årsdag?
Som er…
-Neste år. -Ja.
Jeg har ikke hørt noe
om feiringen av 40-årsjubileet for Black Barbie.
Det hadde vært flott.
Ring meg. Jeg vil gjerne feire med dere.
Vil arven videreføres?
Formodentlig…
…ikke.
Bill er en sånn type som vokste opp med barbie.
Han gjorde barbie til en karriere.
Jeg jobbet med ham i omtrent ti år.
Jeg heter Bill Greening.
Jeg er hoveddesigner for Barbie Signature-linjen.
Jeg har jobbet for Mattel i 25 år.
Jeg lekte med barbie som barn. Mange av dukkene jeg lekte med, var Kittys.
Jeg lekte barbie med mine søskenbarn,
og jeg husker at mange var Kittys design.
Vi lekte med Pretty Changes og Black Barbie.
Vi lekte med Pink & Pretty.
Så når jeg tenker på barndommen med barbie,
er Kitty en stor del av det.
Jeg tenkte på hennes opprinnelige dukke,
og hvordan vi kunne beholde elementene Kitty likte.
Jeg gjorde mitt beste for å knytte det sammen,
men gi det en moderne vri, kan man vel si.
-Og du gjorde en flott jobb. -Takk.
Og det betyr… Da Kitty velsignet den, var det…
Det var verdens beste kompliment.
Ja. Jeg ville hedre Kittys ettermæle med denne dukken.
Og jeg vil også si
at designer-aspektet er…
Det er vanskelig å finne designere som konsentrerer seg om dukker.
Når det gjelder designere, har vi ingen svarte på laget for tiden.
Jeg vet at det er veldig viktig for nytt lederskap.
Og dette er en mulighet
for mange små svarte jenter og små svarte gutter
til å virkelig fokusere på
å gjenskape Black Barbie.
Jeg håper vi får en fremtidig Kitty og Stacey, og enda en Stephen,
som kommer og påvirker dette.
I REPRESENTANTENES HUS FOR CALIFORNIA
Det som er interessant med svarte dukker, er at når de lages av svarte,
er det så mye allsidighet.
Det er så mange forskjellige ideer som kommer frem.
Så mange uttrykk. Så mange måter de skaper noe for dukkene på.
Det er veldig interessant, for det er ingen standarddukker.
Det er dukker som er gjennomtenkte og kreativt utført.
Jeg heter Mason Williams.
Jeg er direktør og global leder for mangfold og inkludering i Mattel.
Jeg har vært i leketøysbransjen i rundt 25 år nå.
Jeg snakker om Barbie med ekstrem stolthet.
Jeg elsker at det var svakheter
og at det måtte settes søkelys på mer mangfoldig.
Vi måtte tenke på kroppsbildet og alt det der.
I Mattels designavdelinger har vi noen svarte designere,
men det er ikke stort flere enn da Kitty var der.
Selskapet har vokst, men vi har ikke vokst eksponentielt i våre tall.
Vi selger en og en.
LEKETØYSMESSE
La oss se på nåværende distribusjon i designavdelingene
primært i leketøysindustrien.
Svarte er de mest underrepresenterte. Jeg tror ikke det overrasker noen.
For du vet ikke at du kan være noe
om du aldri har sett det.
Jeg har gått på karrieredager i 20 år.
Og da skriver jeg alltid: "Mason, leketøymaker."
Jeg skriver alltid det. Selv i min nåværende stilling.
Fordi jeg tror på å vise
at det er svarte der ute som gjør dette.
Vi må finne ut hvordan vi involverer folk tidligere.
På videregående. Vær i tettere dialog med svarte universitet.
Åpne for hvordan vi ser på ferdigheter
og utdannelseskrav.
Virkelig investere i en strøm av talent.
Men man må ta det for seg og si: "La oss gjøre dette."
Så det er det viktigste.
De samtalene har blitt halet ut altfor lenge.
Jeg er Tasja Kirkwood. Jeg er sjef for global kundeinnsikt i Mattel.
Jeg snakker med barn hele dagen.
Mye av det jeg gjør, driver design- og utviklingsprosessen,
og det er veldig viktig når det kommer til dette temaet.
Det er viktig å åpne for dette.
Det handler om mangfold, men også mangfoldige tanker.
Vi har ulike tanker og opplevelser.
Så å gjennomsyre tanker om mangfold i alt vi gjør
fra design og utvikling til markedsføring og strategi,
er ekstremt viktig.
Vi må bare utbrodere hva disse jobbene er,
og hva slags gjennomslagskraft de kan ha.
Og jeg tror det er greia. Det var det Black Barbie gjorde.
Hun viste frem karrieremuligheter, og vi må bare fortsette å forsterke det.
2020 - BABY NANCY INNSATT I LEKETØYENES ÆRESGALLERI
Ja, la gjøre det. La oss få fortgang i de trenerte samtalene.
Alt dette begynte med et spørsmål
i en samtale mellom meg og tanten min.
Se hvor langt vi har kommet.
Fra én svart barbie
til en verden av dem
til at flere svarte kvinner blir barbier.
Jeg digger dette. Ja.
Jeg husker da jeg fikk beskjeden om at Mattel hadde ringt og sagt:
"Vi vil lage en barbie av Shonda. Vil hun være det?"
Jeg sa: "Absolutt." Jeg syntes det var så spennende.
Det føltes magisk.
Å være i en situasjon der de skulle lage en barbie i mitt bilde,
syntes jeg var spennende.
Det var litt som: "Oi, jeg kan være en del av dette som er ikonisk for meg
på en annen måte siden svarte kvinner er en del av det nå."
Her er min barbie. Jeg gråt digre tårer da jeg så henne.
Jeg elsker denne dukken. Dette er min dukke, Shonda-dukken.
Jeg kaller henne Glamour Shonda siden hun er pyntet.
Dette er min andre barbiedukke.
Dette var ballerinaprinsessen
som jeg spilte i Disneys Nøtteknekkeren og De fire kongerikene.
Jeg var virkelig en del av prosessen.
Shondaland har en flott hoveddesigner,
du vet, Sandie Bailey.
Så Sandie kom inn og hadde samtalene med Mattel
om hvordan dukken skal se ut.
Hun kom med ting der jeg sa: "Rumpa er for liten."
Og så gikk hun og fant en fin måte å si det på.
Det første vi gjorde, var å sende dem referansebilder.
DESIGNANSVARLIG I SHONDALAND
Shonda og jeg hentet frem fem til åtte bilder
der hun følte at hår og sminke var rett
i den tidsperioden som hun ville at dukken skulle komme fra.
Jeg ville være sikker på at hvis folk så denne,
ville det representere meg som jeg er. Ikke en perfekt, finpusset versjon.
Jeg passet på at midjen hennes var bred.
Og jeg sørget for at hun hadde samme type bryst.
En har litt mer timeglassform,
og rumpene deres er helt klart forskjellige.
Vi endte opp med denne.
Hun skal representere meg.
Og jeg husker at i dukkens siste versjon, var ikke bysten hennes stor nok.
De sa: "Det er for sent." Så jeg sa: "Ha vatt i BH-en."
Så det gjorde vi.
Som barn ble jeg fortalt at jeg hadde tjukke lår.
Og de hjalp meg jo å vinne en olympisk medalje,
så jeg ville at lårene til barbien min skulle være sterke og atletiske.
Jeg skal bli enda en barbie, noe som er fantastisk.
At de kommer tilbake og sier:
"Vi vil du skal ha en som er mer representativt for jobben din."
Jeg ville at hun skulle se mer profesjonell ut.
Jeg tror den andre barbien var en flott mulighet
for unge jenter å se en forfatter,
en farget kvinne i en slik stilling.
Jeg har alltid sagt at man må ha makt til å mane frem drømmer.
Man har ikke det om man aldri har sett det.
Jeg kjøper bare svarte dukker til døtrene mine.
Jeg prøver til og med å kjøpe dukker som har samme hårstruktur,
slik at de kan relatere seg enda mer.
Nå er det vanlig. "Selvfølgelig har hun dreadlocks.
Selvfølgelig har hun afro. Hvordan det?"
Vi har en barbiedukke i rullestol. Det er flott.
Alle de tingene er så nødvendige i den verden vi lever i i dag.
Jeg har en datter som enda er ung, syv år.
Fantasileker handler om verden og å skape et samfunn.
Hun har flere dukker
i forskjellige farger.
Jeg vil at hun skal vite at i tillegg til henne,
er det mange forskjellige folk
med forskjellige språk og tanker
med forskjellige perspektiv.
Det kan forandre verden på mange måter.
Det høres intenst og svært ut,
men det er sant.
Selv fra tidlig alder kan barn lære om inkludering.
De kan lære om mangfold.
De kan lære om ulike hårstrukturer og melanin
og alt det der.
Men om du bare ser dukker og barbier som ser ut som deg,
vil ikke sinnet ditt klare å åpne seg for det.
Når hvite folk jeg kjenner får barn, vet de
at jeg kommer til å gi dem en svart dukke eller en bok med svarte barn.
Samme med mine svarte venner.
Så langt har tilbakemeldingene vært positive.
Ingen har sagt: "Hvorfor gir du meg ei svart dukke?" Barn elsker det.
Men hvor langt har vi igjen?
Barbier er mer inkluderende nå,
så jeg liker å tro at lille Lagueria
ville ha likt å leke med disse barbiene.
KAPITTEL 3 FREMTIDENS BLACK BARBIE I SENTRUM
Men jeg lurer på hvor mye det er som har forandret seg.
Jeg heter Amirah Saafir.
Jeg er professor ved Cal State Fullerton i avdelingen for barne- og ungdomsstudier,
og jeg er interessert i hvordan kontekstuelle faktorer, spesielt i skolen,
påvirker hvordan svarte barn ser seg selv.
Så tanken var å høre fra barn
og vise dem barbier slik de ser ut i dag og høre hvordan de oppfatter dem.
Inspirasjonen kom fra Clark og Clarks dukketest.
Jeg vil si at det var inspirert av den, men ikke laget etter den.
Vi ville med vilje
ikke sentrere samtalen rundt svart mot hvit,
men heller alle nyanser, former og størrelser
som barbier kan komme i.
Og den siste biten var en samtale med eksperter
der vi har forskere som spesialiserer seg på en rekke felt
for å få et avrundet perspektiv på hva alt dette betyr.
Er dere klar?
Sees ved målstreken
Fortell hvilken du syns er penest.
Jeg syns den peneste er…
…Brooklyn.
-Er Brooklyn den peneste? -Ja.
Hvorfor syns du det?
Fordi hun har svart hud, som oss.
Ja, hun har svart hud som oss.
Det stemmer.
Og så har hun den unike evnen å kunne spille gitar.
Hvilken syns du er penest?
Den er penest.
Hvorfor er denne barbien så vakker?
-På grunn av kjolen. -Liker du kjolen hennes?
Er det andre ting som gjør henne vakker?
-Skoene hennes. -Skoene.
Fordi jeg elsker antrekket hennes.
-Og jeg elsker frisyren hennes. -Du elsker den.
Jeg liker skjorta og veska hennes,
disse flotte skoene og håret hennes.
Når de snakker om deres favorittbarbie,
er det mange som snakker om kjolene deres
eller skoene deres,
og ikke så mye om hudfargen.
Så jeg lurer på hvordan dere ser det.
Hva dere tror det betyr,
måten de tenker om rase og hvordan rase fremstår.
Eller om de tenker på rase som barn.
Jeg jobber på en offentlig barneskole…
REKTOR PÅ BARNESKOLE
…og når de snakker om noe relatert til rase, bruker de ikke ordet "rase".
-Det stemmer. -Jeg hører aldri ordet…
Jeg har aldri sett det på pensum.
De bruker mer "etnisitet", "kultur".
Og når jeg ser på klippene,
brukte de ord som "kultur", "etnisitet", "religion".
Ting som gjør folk unike.
Har dere hørt om noe som kalles rase?
-Nei. -Ikke det?
Hva mener du med "rase"?
Det er et godt spørsmål.
Når jeg tenker på rase, er det… En av barbiene raser avgårde.
Som å rase bortover? Jepp.
Når dere snakker med mamma og pappa og familien deres om rase,
hva slags ord bruker de?
"Ikke sku hunden på hårene."
Hva betyr det? "Ikke sku hunden på hårene."
Som en "Karen" som gjør narr av deg.
Hvis jeg sier ordet "rase"…
Hva tenker dere på?
-Rasisme. -Du tenker på rasisme?
Hva er rasisme?
Når folk dømmer deg for hudfargen din
og hvordan du ser ut og kulturen din.
De kjenner ikke nødvendigvis til ordet.
-Men "rasisme" kommer fort frem. -Ja.
Hva sier familiene deres og mamma og pappa om å være svart?
At man skal være modig og alltid tenke at man er en vakker svart dronning.
Mamma sier at jeg skal være stolt av min svarte hud,
og hvis noen andre som ikke har svart hud spør om hva svart jentemagi er,
skal jeg svare: "Det er ikke noe du kan forstå."
De sier at det er
helt greit å være deg selv om du ser annerledes ut.
For du er fortsatt menneske som alle andre.
De sier at det ikke er greit at purken er slemme med oss
og legger oss i bakken når vi ikke har gjort noe.
Selv om de ikke brukte samme terminologi som voksne,
fortalte de at de visste om rase.
Noen sa: "Black Lives Matter. Svart jentemagi."
Så de sier at de forstår det med rase.
PROFESSOR/FORSKER
Men vi må gi dem et språk de kan bruke.
Det handler om språket og hva de blir fortalt og hva de hører,
men det handler ikke bare om hvor de bor
eller hvordan de ser andre bo.
For om alle er like og hudfarge ikke betyr noe,
hvorfor blir svarte menn drept på gata av purken?
Hvordan kan Barbie hjelpe barn å forstå dette?
Burde det være Barbie eller Mattels ansvar
å være mer målrettet i det de gjør
for å hjelpe barn med dette skillet?
-Ja. -Syns du det?
Jeg mener det er samfunnets ansvar.
Og jeg tror det er mange måter Mattel kan
tydeliggjøre hvilken rase
eller etnisitet og kultur en barbie kommer fra.
Er det et team i Mattel
som fokuserer på forskjeller og hvordan det virker?
Jeg tror at det hadde vært interessant.
Om vi ønsker forandring, skjer det ikke gjennom én person.
Det må være et gjennomtenkt team.
Det må være rett team, ja.
Hvilken av barbiene ligner på deg?
-Vil du si at denne ligner på deg? -Ja.
Jeg syns denne ligner litt på meg
siden hun har brunt hår og brune øyne.
Hvorfor ligner de på deg?
Fordi noen ganger grer jeg håret mitt bakover.
-Hun er pen og har dreads, som meg. -Ja visst.
Er det flere ting som gjør at hun ligner på mamma?
Hun bruker parykk. Det ser ut som hun har på seg parykk.
Ingen av disse barbiene ser ut som meg.
Ikke meg heller, egentlig.
Hva er foreldrenes ansvar, og hva er vårt ansvar,
bortsett fra å belyse det?
Til syvende og sist
kommer jo ikke Barbie til å gjøre mer enn dere har gjort.
Både på foreldresiden og Mattels side.
Så jeg vil ikke at Barbie…
PH.D., UCLA SOSIOLOGIAVDELING
…skal ta på seg ansvaret for noe vi som samfunn burde ta på oss å avskaffe.
For meg er det endelige målet
for ekte mangfold, rettferdighet og inkludering
å forstyrre de voldelige institusjonene, de voldelige strukturene,
voldelige dukker og dukkelignende verdener
som finnes på grunn av kolonialismens lange arv.
Frem til vi gjør det, lurer vi bare oss selv.
Datteren min er fem år, og akkurat nå er hun en prinsesseninja
som vil kutte kantalupper.
Hun har en god del barbier, og det som gjør meg stolt,
er at hun ser alle barbier på samme måte.
Så vi har hele plekteret av farger,
hudfarger, frisyrer, kroppsformer.
Det er jeg stolt av.
Og når jeg ser henne leke med vennene sine,
ser man at barna konsentrerer seg om selve leken,
ikke om hva de leker med.
Jeg vedder på at hvis man tar 30 barn nå
og spør hvordan barbie ser ut, vil man få 26 ulike svar.
Hvilken vil du si er den ekte Barbie?
Er dette den ekte Barbie?
Denne.
Hva gjør denne til den ekte?
Huden hennes.
-Fordi håret er blondt. -Fordi håret er blondt?
Det er den ekte barbien, og så laget de den etterpå
sånn at barbier kan se ut som enkelte svarte jenter
så de ikke må leke med bare hvite barbier.
Jeg forsker mye, og jeg ser på hvordan lekeprogram lages,
og det var den første barbien som kom ut.
Når man går i butikken, er det den første barbien man ser,
og i reklamer også.
Et av spørsmålene var hvem den ekte barbien er,
og de sa alltid Miss Malibu, ikke sant?
For meg antyder det
at Malibu er selve senteret og all lek tar utgangspunkt i henne,
og det er verdens standard.
Klassisk, Malibu, vanlig Barbie. Det idealet blir presentert for dem
som det normale og ideelle, det de skal etterstrebe.
Og de forstår at svart, latinsk og asiatisk barbie
kom senere. De er tillegg. De er der for å gjenspeile oss.
Maktens samfunnsstruktur hvor svarte er nederst
blir tydelig formidlet til barn,
selv om de ikke bruker de ordene for å beskrive det,
for de kan se dette hierarkiet selv i lekene de leker med.
Så hvis jeg måtte velge,
tror jeg at jeg ville ha vært den vanlige,
fordi ekte Barbie har sitt eget program.
Jeg tror det er den egentlige barbien,
for da jeg ventet der borte så jeg på programmet,
og det var den første som dukket opp.
Når datteren min ser på TV, er ikke Black Barbie hovedkarakteren.
Vi lærer ikke om svarte barbier, eller noen av de svarte.
Vi lærer ikke om familiene deres eller noe om dem. De er vanligvis hjelpere.
Det er nesten som en moderne versjon
av utestengingen som foregikk da det ikke fantes svarte barbier.
-Har dere sett barbiefilmer? -Ja.
-Det har jeg. -Har dere?
-Hvilken film har dere sett? -Jeg har sett den med spionen,
den i rommet,
den vanlige.
Jeg pleide å se de gamle Barbie Dreamhouse-filmene.
Gjorde du det?
Og ja, vi så en barbiefilm.
Det var en havfruebarbie, og den så sånn ut.
Jeg er Nachelle Jackson,
og dette er datteren min, Kayden.
Hei. Jeg er 14. Og jeg ble tvunget til å leke med dukker.
Du ble ikke tvunget til det.
Jeg husker en gang
etter at vi hadde sett en mengde barbiefilmer
og vi dro til Target for å finne en ny barbiedukke.
Jeg husker at jeg var i den avdelingen og sa: "Ok, her er en barbie."
Og jeg sa: "Dette er barbie, og hun er svart."
Og jeg husker at hun var meget bestemt og sa:
"Dette er ikke Barbie, Barbie er ikke svart.
Barbie er hvit."
Jeg syns de skal inkludere flere raser i programmene sine.
For det er vanligvis bare én rase som er hovedperson.
Programmet kom ikke før jeg ble eldre, da jeg var sånn ni, ti.
Det var bedre, for det var med en svart figur.
Det er nok derfor jeg aldri så Barbie som svart.
Fordi den svarte var alltid vennen.
Som Nikki eller Christie eller noe sånt.
Jeg heter Aydrea Walden, og jeg er forfatter i Los Angeles.
Jeg kjente til Barbie-vloggene før jeg ble involvert.
Det hadde vært et par snutter som trengte gjennom radaren min.
Jeg kjente til Mattel.
Jeg hadde jobbet for Mattel på andre serier,
så jeg hadde et godt forhold til dem
da de kom til meg og spurte om jeg ville gjøre noe
for å snakke om sakene som foregikk i 2020.
2020 - BARBIE RASISMEVLOGG
Hei, alle sammen.
Det er en stor bevegelse på gang.
Millioner av mennesker over hele verden
forener seg for å stå imot rasisme,
og de gjør dette fordi altfor ofte og i altfor lang tid
har folk blitt urettferdig behandlet, og i noen tilfeller skadet av andre,
på grunn av deres hudfarge.
De sa: "Vi vil gjøre dette som en Barbie-vlogg.
Hva ville du ha sagt om du hadde muligheten?"
Livet mitt virker kanskje bra,
men sannheten er at jeg og mange andre svarte
må forholde oss til rasisme hele tiden.
Det har alltid fascinert meg at to kan være på samme plass
og ha ulike opplevelser etter hvem de er. Det var det jeg ville ta opp.
Barbie og jeg hadde klistremerkekonkurranse på stranda.
Vi gikk i ulike retninger for å se hvem som solgte mest.
Mens jeg var på strandpromenaden, stoppet vakten meg tre ganger.
Hva?!
De stilte meg mange spørsmål, og de ringte til og med moren min.
Jeg sa det aldri, men det var derfor jeg solgte så lite.
Vaktene trodde jeg gjorde noe galt
selv om jeg gjorde det samme som deg.
Vi tok noen historier som har skjedd meg, sanne historier fra livet mitt,
og anpasset dem til målgruppens alder.
Det gjør jeg ofte i jobben, tar større saker, voksensaker,
og gjøre dem passende for et ungt publikum.
Når jeg snakker om slikt, kommer folk alltid med forklaringer.
De sier ting som: "Kanskje du burde hatt tillatelse for strandsalg."
Men det er unnskyldninger.
Det skjedde fordi jeg er svart,
og de trakk forhastede slutninger.
De tenker ikke sånn om hvite folk som meg.
Opplegget var enkelt. Det var to venner som delte opplevelser.
Jeg syntes også det var fint at vi viser to stykker som snakker om noe
som er ubehagelig for begge.
Disse historiene er ubehagelige å snakke om og høre.
Og jeg syns teamet gjorde en flott jobb. Jeg er fornøyd med resultatet.
Hvordan er den Dave Chappelle-vitsen? Du vet: "Hva mener Ja Rule?"
Ikke sant?
Jeg kommer nok aldri til å si: "Hva mener Barbie om rasisme?"
Vi kan jo preppe Barbie.
Ok.
Lille hvite Barbie er en alliert. Jeg elsker det.
Flott om det funker.
Om hvite småjenter som ser opp til Barbie
og vil være akkurat som henne legger merke til det,
og de påpeker rasisme når det skjer
og forsvarer sine svarte venner eller latinske venner
eller alle som er annerledes.
Det kan hjelpe dem å se det, for mange ganger ser de det ikke.
Jeg tror det den videoen savnet,
var at det ikke var noen konkrete råd.
Å være en villig lytter
utruster deg egentlig ikke til å takle hva som skjer
når vennene dine blir ertet på en overnatting.
Det er bittelitt trist
at barn ikke bare kan få være barn.
Men det er jo nødvendig, for dette skjer på ekte,
og det skjer i altfor ung alder.
Og hvis denne biten der virkelighet møter fantasi
kan hjelpe oss å skape en verden som er vennligere
og mindre likesæl til rasisme og diskriminering,
så er det flott, og det er verdt det.
Jeg syns det er fantastisk at de tar opp dette problemet.
At barn som kanskje ikke har de erfaringene kan lære av de videoene,
og kanskje ha samtaler de ellers ikke ville ha hatt, er flott.
Men min første tanke var:
"Men har denne karakteren snakket så mye før?"
Hun har ikke det.
Hun sier noen ord iblant, men hun er alltid medhjelperen.
Man må ta fremskritt i små steg.
Det skjer ikke i et sprang.
Representasjonen har økt.
I fjorårets film Big City Big Dreams har vi Barbie Roberts fra Malibu.
Hun møter en annen Barbie Roberts fra Brooklyn.
-Er du fra Brooklyn, som i New York? -Fins det flere?
Jeg så en som var ganske søt.
Det var den hvite barbien med den svarte barbien.
De hadde samme internatrom.
Dette er nok mitt rom.
Det står mitt navn. Jeg er Barbie.
Men jeg er Barbie.
-Hva er etternavnet ditt? -Roberts.
Heter vi det samme?!
BLACK BARBIE-ENTUSIAST
Det var så kult at de viste en melaninrik barbie og en hvit barbie
som samme dukke, bare med ulike hudfarger.
Så Barbie-multiverset er nå mer åpent.
Tanken er at dette er progressivt
på bakgrunn av
at Brooklyn nå er på skjermen, ikke sant?
Det spiller ingen rolle hvordan. Hun er der, og derfor er det progressivt.
Jeg syns det er interessant at vi skal forstå at Brooklyn konkurrerer
med en som er for inkompetent til å være på scenen med henne.
Dette er realiteten mange svarte kvinner
opplever dag ut og dag inn, ikke sant?
Det blir sett på som progressivt at man blir ansatt.
Man kan være inkompetent
i sin hvithet
og bli ansett som jevngod med…
Løpsk koffert.
…i dette tilfellet, en overkvalifisert svart kvinne.
Ballet redder dagen nok en gang.
De er plassert på samme konkurransescene,
og dette blir sett på som progressivt selv om det ikke er tilfelle.
Vi sees ved målstreken
Selv om de står likt, ser jeg det som "hjelperen til".
Hvorfor kan ikke Mattel være fremoverlent og si:
"Ok. Brooklyn har merittene. Hun har talentet. Hun vinner her."
Jeg tror noen av barna
fortsatt føler at innholdet ikke er inkluderende.
De snakket om ting som:
"Hva må til for at en av de svarte rollefigurene,
eller en latinsk eller asiatiske rollefigur,
kan være helten i sin egen historie?
Ja, det er noe vi jobber med.
Når vi nå skal utvide karakteren Barbie Roberts Brooklyn,
skal vi ta større skritt.
Med fjorårets filmsuksess
vil Brooklyn få en linje skreddersydd for henne.
Et helt univers for seg selv.
Hun er fortsatt venner med Barbie Malibu,
men vi bygger en verden rundt Brooklyn.
Brooklyn-linjen får en Netflix-serie
og skal ha dukker og antakelig samhandle enda mer på vlogger og sånt.
Så det ekspanderer.
Dagens foreldre snakker om at de vil ha en svart eller farget barbie
som hovedkarakter,
så jeg mener at ettermælet handler om styrking og kulturell påvirkning.
Det skal bli mer inkludering og representasjon.
Jeg tror det viktigste å tenke på, igjen,
er at tempo er relevant,
og et vedvarende tempo som er oppnåelig og viser markedspåvirkning
er bedre enn et blaff.
Hvis vi ikke ser fremgangen i den farten jeg vil se det,
eller du eller noen andre vil se det,
er det greit, for jeg forventer å kunne fortsette å påvirke det.
Og jeg har innsett at så lenge det går fremover,
gjør jeg og vi det rette.
-Jeg tror ikke hun blir like vellykket. -Hvorfor ikke?
Fordi vi lever i en…
-Jeg vil ikke si det. -Si det.
Vi lever i en hovedsakelig hvit verden, vil jeg si,
og de som er mest vellykket og man tenker på,
er hvite, ikke sant?
Og jeg tror, siden etterspørselen er så stor blant hvite,
tror jeg ikke den svarte barbien vil få en selvstendig rolle
uten å ha med en hvit rollefigur.
Så hun kan ikke stå alene.
Jeg vil det gjerne, men jeg tror ikke den blir like vellykket.
Jeg syns det er leit å høre
at hun ikke tror den kan bli vellykket alene
kun fordi det er en farget person.
Så det er søsteren min og niesen min.
Jeg ble overrasket over at hun føler det slik.
BEFOLKNINGSDISTRIBUSJON I 2021
Gjør vi jobben vår om barn i 2024 fortsatt tror at verden er overveiende hvit?
Vi har kommet så langt fra kapittel én
og mangelen på svarte dukker.
Ikke sant?
40 ÅRS TJENESTE
Fortell meg hva som skjer i denne boken.
Syttiårsjubileumsboken.
70 ÅR MED NYSKAPNING OG LEK
De har sitert meg på noe.
"Jeg er velsignet fordi mine 44 år i Mattel
var mine lykkeligste." Ja, det stemmer.
Jeg vet at Kitty er her et sted.
-Her. -"Kitty Black Perkins.
Skaperen av den første Black Barbie og ferie-Barbie-serien.
Det beste med jobben min er at alle småjenter elsker meg
når de hører hva jeg jobber med."
Og her er den.
TIDSLINJE
Skal vi se.
Vi vet at Black Barbie ble født i 1980.
-Åttito. -I 1980.
-Men la oss se. Er Black Barbie her? -Det står ikke.
-Verdensmester… -Presser grenser…
De presser grenser, men nevner ikke Black Barbie?
Ikke sant.
Jeg er lei meg for at Black Barbie ikke kom på presse grenser-listen.
-Hun gjorde ikke det. -Nei.
Men ferie-Barbie gjorde det.
Mens jeg lagde denne filmen,
tenkte jeg ofte på lille Lagueria.
En sjenert, lavmælt svart jente fra Texas,
og hva det ville ha betydd å se en dokumentar som denne.
Å se den og ville være den fordi hun, som hennes tante,
ville stille vanskelige spørsmål
og legge grunnlaget for fremtidige generasjoner.
Og som Shonda følte hun byrden av å være den første, men gjorde det likevel.
Og, som Misty, forsto hun at det var som en protest
å være i en svart kropp og si du er en del av en historie
som ikke alltid inkluderer deg.
Og som Kitty og Stacey så hun et behov.
Hun så et behov for å fortelle Black Barbies historie.
For å sette henne på tidslinjen. For Black Barbie er viktig,
og historien hennes har betydning.
Som du ser,
ble jeg jo inspirert mens jeg lagde denne filmen,
og jeg er spent på om den vil inspirere deg.
FREMTIDIG SVART DESIGNER
Det er derfor filmer som dette er viktige. For å bevare det ettermælet.
Jeg tror absolutt at Black Barbie har banet vei.
Jeg vil at alle skal vite at Black Barbie gjenspeiler den jeg er.
Personligheten min og hele meg gikk inn i denne dukken.
Jeg føler at jeg har kunnet gi litt glede
til alle småjenter som har lekt med noen av dukkene jeg har designet,
og jeg mener at jeg har brukt kreativiteten min,
som er gudgitt,
på en positiv måte.
Jeg er så takknemlig for veksten og fremtiden til Barbie.
Men jeg vet også at den ikke ville vært på vei mot den
om det ikke var for Black Barbie.
Og, igjen, jeg er så stolt av svarte kvinner
som påpeker ting som er viktige for oss,
på områder der vi så ofte blir stilnet.
Det må ha vært utrolig vanskelig.
Så jeg gleder meg til det,
men først må jeg hylle prosessen.
Jeg er bare så takknemlig for arven som har kommet fra dette.
Ok, så jeg hater ikke dukker lenger.
Jeg er takknemlig for å vite om historien fordi den har gitt meg ny giv
i å fremheve hvordan svarte kvinner reiser seg og støtter hverandre.
Disse tre kvinnene,
Kitty, Stacey og min tante Beulah Mae Mitchell,
slo seg sammen
fordi da de ikke så det de ønsket seg, lagde de det.
Det er det vi gjør.
De kom først, men sørget for at de ikke blir de siste
ved å gi fakkelen videre til meg.
I likhet med dem så jeg et behov,
samlet sammen et fantastisk team…
2011-24: DET TOK 13 ÅR Å LAGE DENNE DOKUMENTAREN
…og fikk endelig gjort Black Barbie til helten i sin egen historie.
Mattel ba om å få dele dette:
Barbie er den mest mangfoldige dukkeserien på markedet.
Barbie "Brooklyn" Roberts er medleder på sendinger.
FLIP tilbyr svarte studenter praksisplass.
Tre av dem har blitt fulltidsansatte.
Mattel skaper muligheter for svarte designere fra OTIS college.
Bill og Kitty samarbeider om en ny barbie designet av Kitty.
Jeg er så glad for å komme til et studio og se slik mangfold.
Da jeg begynte med politikk for mange år siden,
så jeg ikke denne typen mangfold.
Det var ingen sminkører som kunne legge riktig farge på ansiktet ditt.
Jeg så ikke folk bak kamera
eller intervjuer med fargede.
Ting har endret seg mye i underholdningsbransjen.
Jeg elsker å se dere. Jeg elsker mangfoldet her.
Takk for invitasjonen.
Ville du ha vært en barbie?
Jeg tror det ble presentert på et tidspunkt, for mange år siden.
Hvor er hun?
-Karen bare: "Ja." -Ja, det ville jeg satt pris på.
Jeg mener hun fortjener det.
Og jeg tror det sender en beskjed
til våre unge svarte kvinner der ute fordi de kjenner henne som "tante",
og å se navnet hennes under en barbie ville ha vært fantastisk.
-Si hvem du er. Du er på kamera. -Å, er jeg på det kameraet.
Jeg heter Karen Waters, og dette er moren min.
-Og hun burde være en barbie. -Ja.
-Hører dere det, Mattel? -Ja.
Fra datteren hennes i levende farger.
En vakker dag kommer det
en svært moden barbie.
Tekst: Anniken Einan
TIL LILLE LAGUERIA OG BARNET I OSS ALLE.