Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Când mă gândesc la Barbie, văd o păpușică albă
cu ochi albaștri, păr blond și buze roz,
în roz de sus până jos.
Asta am în minte.
Barbie mi se părea nerealistă.
Îmi amintesc că mă gândeam
că trebuia să arăt ca o Barbie când mă făceam mare.
Poate că așa avea să fie.
Dar mama era mare și nu arăta așa, deci mi-am spus: „O aiureală”.
Barbie era albă.
Ken era alb. Asta vedeai.
Apoi am văzut o Barbie de culoare. „Fac așa ceva?”
În mintea mea,
Black Barbie a apărut fiindcă cineva de culoare era la Mattel.
Și a spus: „Ia stai așa!”
A ridicat mâna la ședință: „Vede cineva care e problema aici?
Nu e corect. Nu arată niciuna ca mine.”
Iar toți albii de la Mattel au spus:
„Nu ne-am gândit la asta. Așa e.
Dar cine le-ar cumpăra? Nu știu.”
Iar persoana de culoare le-a zis: „Eu și toți cunoscuții mei.”
Iar cei de la Mattel au zis…
„Ne trebuie mai mult de-atât.
Nu vrem să investim atâția bani în ceva ce nu se vinde.”
Iar persoana respectivă de culoare
le-a tot spus că ideea aducea valoare.
În cele din urmă, au acceptat.
În mintea mea, așa au stat lucrurile.
Știi ceva?
Am terminat documentarul.
Black Barbie originală e foarte elegantă.
Coafura afro e perfectă.
Mi-am spus: „Există o Barbie de culoare.
Vreau și eu.”
Dacă nu e marca Barbie, n-are același farmec.
Încununarea acestei păpuși ca Barbie
a spus lumii că și negrul este frumos.
Ea reprezenta succesul. Ea reprezenta frumusețea.
Mă pot regăsi în ea.
E negresă. E frumoasă. E dinamită.
În 2011 m-am mutat la Los Angeles
pe urmele visurilor mele de a deveni cineastă.
Stăteam la mătușa mea și dormeam într-o cameră înconjurată de păpuși.
Urăsc păpușile.
Dar mătușii mele îi plac, așa că am decis să aflu motivul.
Mă numesc Beulah Mae Mitchell și sunt din Fort Worth, Texas.
M-am născut în 1938. La 15 mai 1938.
Mișcarea pentru drepturi civile a fost prin anii '60.
Deci vezi cât am trăit în perioada aia.
Lucrurile erau foarte diferite.
Când eram mică, am lucrat în casa unui alb, găteam la 13 ani.
Până în clasa a noua, am fost la o școală numai pentru negri.
Pe atunci, nu aveai drept de vot. Trebuia să plătești ca să votezi.
Când am crescut eu, plăteai ca să votezi.
Crezi că, din cauză că ai crescut în acea perioadă,
când vezi păpuși de culoare…
Eram fascinantă când vedeam păpuși de culoare.
Mama adora păpușile, eu, la fel,
fiindcă îmi place moda și păpușile frumoase, oamenii frumoși.
Erau superbe.
Mi-am făcut singură o păpușă dintr-un borcan,
am pus niște sfoară în el și-i pieptănam părul, o coafam
când eram mică.
Era distractiv să avem o astfel de păpușă.
Deși aveam păpuși adevărate, ne plăceau cele din borcan,
pe care le puteam pieptăna și coafa.
Nu-mi amintesc să fi avut o păpușă negresă când eram mică.
- Nici măcar un bebeluș de culoare? - Nici măcar.
Sunt aproape sigură că toate păpușile… De Crăciun, primeam păpuși albe.
Când aveai șapte, opt ani, îți doreai mult o păpușă negresă?
Te-ai gândit…
Nu mi-a trecut prin cap. Era doar o păpușă.
Când oamenii văd acum
că am mai multe păpuși negrese decât albe,
nu li se pare cine știe ce, fiindcă se așteaptă la asta.
Auzind-o pe mătușa spunând că a crescut jucându-se cu păpuși albe,
mi-am amintit că și eu am făcut la fel.
De nevoie, desigur.
Dar ea nici nu s-a gândit să se joace cu o păpușă negresă.
Mă întreb dacă eu m-am gândit când era mică.
Ce straniu, să te privești în oglinda socială și să nu te vezi!
E ciudat.
Sunt din altă generație decât mătușa mea, dar avem experiențe similare.
Mă numesc Maxine Waters.
Sunt congresmen și colecționară de păpuși de culoare.
Am 12 frați și surori.
Eram săraci, așa că primeam jucării de Crăciun.
Și trebuia să mergem într-un loc special amenajat,
unde se duceau săracii să-și ia jucării.
Aveam grijă ca surorile mele să primească o păpușă
și ziceam că mie nu-mi trebuia.
Erau păpuși de culoare?
Nu existau păpuși de culoare.
Toate erau albe.
Pe atunci nu știam prea multe și nu prea ne gândeam la asta.
Dar pe măsură ce am început să aflu mai multe
despre mine și persoanele de culoare,
am înțeles ce important era să am o păpușă de culoare,
una care arăta ca mine.
A devenit important să colecționăm păpuși negrese.
Să spunem că ne plăceau, le apreciam, ni le permiteam și le puteam avea.
Mamei mele îi plac mult păpușile.
Are propria ei colecție de păpuși de tot felul.
Probabil fiindcă în copilăria ei nu existau păpuși de culoare.
Deci a fost fascinată de ele.
Dacă ai crescut fără să vezi ceva care seamănă cu tine,
trebuie să fie impresionant ca adultă.
În America, multe locuri interziseseră păpușile de culoare.
Și atunci se făceau păpuși care arătau ca niște perne sau cuverturi.
Sau care erau făcute din stambă, să sugereze păpuși negrese.
În Caraibe existau păpuși Topsy-Turvy.
Într-o parte era o păpușă albă, cu rochie lungă,
iar când o răsturnai și trăgeai rochia, aveai o păpușă negresă.
Îmi amintesc că văzusem păpuși negrese, dar create pe calapod rasist.
- Înțelegi ce spun? - Da.
Nu aveau păpuși frumoase.
Știm că existau, fie și doar datorită experimentului lui Kenneth și Mamie Clark
în care au întrebat copii de culoare ce păpușă preferau,
iar în acel experiment au avut și păpuși de culoare.
1938 - SE NAȘTE BEULAH MITCHELL
1940 - TESTUL CLARK
Le-am pus pe o masă.
Două păpuși albe, două de culoare,
identice în toate privințele în afara culorii.
Erau doar în scutece.
Le-am cerut copiilor câteva lucruri foarte simple.
„Arată-mă păpușa albă.”
„Arată-mi păpușa de culoare.”
Apoi, să ne spună preferințele lor.
„Arată-mi păpușa cu care ai vrea să te joci.”
„Arată-mi sau dă-mi păpușa frumoasă.”
„Arată-mi păpușa rea.”
Am descoperit că majoritatea copiilor de culoare de atunci
atribuiau caracteristici pozitive
păpușii albe
și caracteristici negative păpușii de culoare.
Apoi le-am cerut să îmi arate păpușa care semăna cu ei.
Unii copii m-au privit de parcă eram un diavol,
pentru că le ceream așa ceva.
Atunci au început psihologii să înțeleagă
traumele cumplite suferite de ființele umane
din cauza respingerii rasiale.
Asta a trimis o undă de șoc în comunitatea afro-americană.
A reieșit foarte clar
că fetițele negrese nu aveau mândrie de sine,
nu se considerau frumoase și preferau o păpușă albă.
Drept rezultat al acelui test,
mulți judecători de la Curtea Supremă
implicați în decizia Brown vs inspectoratul școlar
au spus că acea constatare i-a convins.
Nu statisticile, nici inechitatea în aprovizionarea școlilor,
nici clădirile precare unde funcționau școlile.
Niciunul dintre acestea n-a fost la fel de convingător ca testul Clark.
Consecința a fost decizia Curții Supreme în dosarul Brown vs inspectoratul școlar
care elimina segregarea în școli.
În 1953, m-am mutat cu mama la Los Angeles.
În iulie '55, sora mea s-a căsătorit.
Cumnata ei lucra la Mattel
și a întrebat dacă voiam să lucrăm acolo vara.
Fiindcă angajau liceeni.
Trebuia să ai 18 ani, dar am mințit și am primit slujba.
Aici sunt eu.
Rotesc jack-in-the-box.
Scrie: „Eleanor Ruiz fixează partea de sus și de jos de corpul lui Jack,
iar Beulah Mitchell rotește jucăria.”
Eram „rotitoare”, deci primeam ceva mai mult pentru ce făceam acolo.
Aici sunt eu, iar ea e sora mea.
Am început în aceeași zi.
Ruth Handler și Elliot Handler.
Am lucrat pentru primii patroni, spuneau că sunt o mică afacere de familie.
Țineam mult la Ruth, fiindcă era o femeie puternică.
Când Ruth s-a întors din străinătate, voia să facă o păpușă cu sâni.
Am fost șocate.
Eu eram în prima linie, fiindcă devenisem coordonatoare.
1955 - BEULAH E ANGAJATĂ LA MATTEL
1959 - SE NAȘTE BARBIE
Barbie, ești frumoasă
Cu tine, în mintea mea
Păpușa mea Barbie e aievea
A numit acele păpuși Barbie și Ken, după copiii săi.
Mi-i amintesc când erau mici. Sunt ceva mai tineri decât mine.
Cartea asta a fost scrisă de Ruth Handler.
Iar în această carte
îmi menționează numele.
Cum ai devenit prietenă cu șefa ta?
Fiindcă era întotdeauna abordabilă.
Lucram la linia de montaj, iar ea venea să ne vadă.
Noi lucram foarte rapid,
iar ea ne întreba dacă aveam să-i dăm vreo sugestie.
Ne punea întrebări.
„Oare păpușa asta s-ar vinde bine?”
„Ce ar trebui să mai facem ca să reușim cu păpușa asta?”
Aprecia la fel de mult opinia noastră ca opinia celor de la birouri,
fiindcă noi făceam jucăriile.
Prin '60 sau '61 i-au spus că vor o Barbie de culoare.
Ea a răspuns: „Bine. Mai vedem.”
Să-i ceară lui Ruth Handler
să includă o Barbie de culoare în linia de produse
a fost o mică revoluție.
Adeseori luăm de-a gata generațiile care ne-au precedat,
dar lucrurile pe care le-au făcut sunt adeseori remarcabile.
În anii '60, Mattel a creat pentru Barbie prietene de culoare.
Păpușa originală Francie a fost lansată în 1966.
A fost prezentată drept vara lui Barbie.
În 1967, Mattel a oferit o versiune de culoare a lui Francie.
Christie a fost lansată în 1968.
Am fost foarte mândră de Christie a mea.
Au prezentat-o drept dădaca lui Barbie și buna ei prietenă.
Am spus că nu poate fi și una, și alta. Nu e dădaca nimănui.
Nu aveau trăsăturile noastre.
Pomeții, nasul, buzele, ochii, totul.
De parcă ar fi decis să ia o păpușă și să-i facă pielea mai închisă, atât.
Apoi a venit Julia.
Julia a fost inspirată după prima femeie afro-americană
cu un rol principal într-un serial de televiziune,
și anume Diahann Carroll.
Clinica, aici dna Baker.
Diahann Carroll ca Julia
a fost prima eroină de culoare într-un serial TV.
Asta a însemnat pentru mine.
Începusem deja să lucrez în televiziune și mi-era dragă.
Julia Baker era cea mai bună.
Aveam păpuși Christie.
Aveam păpuși Cara.
Aveam trei păpuși Cara.
Toate arătau la fel, dar făceau lucruri diferite.
Pentru mine, Cara și Christie au fost întotdeauna Barbie.
Asta însemna Barbie pentru mine.
Când am aflat că păpușile acelea nu erau Barbie,
și că se făcea o distincție clară,
mi s-a părut interesant.
1965 - REVOLTA DIN WATTS
Lou Smith și Robert Hall, care asistaseră la revolta din Watts,
au vrut să ajute la reducerea sărăciei și a șomajului
care afectau cartierul Watts din sudul LA.
Au format o organizație numită Operațiunea Bootstrap,
oferind formare profesională.
Să le oferim negrilor o lume a tehnicii până atunci inaccesibilă.
Asta e treaba noastră.
Să le arătăm oamenilor că au opțiuni mai bune
decât să facă bișniță.
Asta e treaba noastră.
Prin Operațiunea Bootstrap s-au înființat mai multe firme.
Una dintre cele mai profitabile a fost fabrica de jucării Shindana.
JUCĂRII SHINDANA
Tata s-a gândit că puștii de culoare aveau nevoie de o imagine pozitivă de sine
și a decis să facă păpuși de culoare care arătau ca persoanele de culoare.
I-a convins pe patronii Mattel, Elliot și Ruth Handler,
să îi dea 200.000 de dolari pentru fabrica de jucării.
Lou Smith a fost un vizionar și un activist.
Când au produs jucăriile, a fost o realizare.
Când au semnat contractul cu Mattel,
a fost considerat o mare reușită.
I-au dat tot ce avea nevoie.
Au trimis oameni din firma noastră
ca să le arate cum să facă păpuși de culoare.
Cei de la Mattel le-au prezentat
câteva dintre procesele de producție folosite de ei.
Investiția a urmărit realmente ca fabrica Shindana să fie un succes.
Ea e Baby Nancy
și s-a născut în 1968.
Puteai să o cumperi pe Baby Nancy cu frizură naturală, dacă voiai așa.
Și o variantă cu păr scurt și cârlionțat.
Asta e ținuta ei originală.
La ele, accentul s-a pus pe trăsături care erau mult mai fidele
decât cele văzute la început la păpușile Mattel.
Ea a fost concepută cu multă autenticitate.
E și singura păpușă de culoare
care a fost primită în Galeria jucăriilor faimoase.
Ea e Disco Wanda.
Disco Wanda a fost creată în anii '70.
Shindana a produs propria păpușă de modă.
Pe lângă jucării, copiii primeau și o broșură.
În broșură
găsești Asistenta Wanda, Balerina Wanda, stewardesa Wanda.
Toate, inspirate din realitate.
- După negrese adevărate? - Da.
Acele păpuși au fost inspirate după localnice și meseriile lor.
Au vrut să aleagă meserii
care erau relevante mai ales pentru fetițele de culoare.
Fabrica Shindana a produs păpuși și jucării accesibile pentru toți copiii,
care erau adorabile și minunate să te joci cu ele.
Cred că asta li s-a datorat celor care lucrau la Shindana
și care conduceau firma.
Întreaga forță de muncă provenea din Los Angeles, din zona de sud.
Dintre angajații Shindana, 99% aproape că puteau veni pe jos la serviciu.
Deși părinții cumpărau aceste păpuși
și poate că nu erau în fabrică să vadă, își dădeau seama.
În cele din urmă, Shindana a devenit
cea mai mare fabrică de jucării de culoare în anii '70 și începutul anilor '80.
Într-un fel, a ajuns să confirme conceptul că exista o piață viabilă
și că exista o cale de a fabrica un produs
pe care piața și-l dorește și pe care îl apreciază.
Cu trecerea timpului, în anii '80,
corporațiile mai mari au început să le copieze modelul.
În cele din urmă, în 1983, fabrica s-a închis.
Am lucrat în fabrică 14 ani, iar în '69 am prins o slujbă la birou.
Mi-am spus dintotdeauna că aveau nevoie de cineva de culoare.
Fiindcă aveau un singur afro-american, un programator la etajul șase,
iar eu eram a doua persoană de culoare.
Dintotdeauna mi-au plăcut oamenii, toți erau în largul lor cu mine.
Așa e firea mea.
Au angajat o fată de culoare, pe Kitty Black.
Direct de la Liceul Tehnic.
S-a angajat creatoare de haine.
Prima noastră creatoare de culoare.
Sunt Kitty Black Perkins.
Am creat prima păpușă Black Barbie pentru Mattel Toys.
Am răspuns la un anunț anonim.
M-am dus la interviu și am plecat de acolo
gândindu-mă că trebuia să iau slujba aia, fiindcă nu putea face nimic altceva.
Mi-au cerut să duc o ținută.
Să iau o păpușă, s-o îmbrac,
să duc înapoi tiparele,
precum și hainele cusute.
M-am dus cu șase ținute în loc de una.
Ce a făcut Beulah Mae
a fost să deschidă calea pentru intrarea lui Kitty.
Să-i aclimatizeze la prezența
unei negrese puternice, competente, la locul de muncă.
Asta a făcut posibil următorul pas,
o negresă puternică, competentă, ca creatoare de modă.
Dacă Kitty ar fi fost primită bine fără să fi venit în urma lui Beulah,
asta nu pot să spun.
Am cunoscut-o pe Beulah în a doua mea zi de muncă la Mattel.
Ne mândream cu ea, fiindcă avea o mașină sport
și semăna cu Black Barbie a noastră.
Pentru noi, ea era o Black Barbie.
O Black Barbie în carne și oase.
- Ce mai faci? - Kitty!
Arăți minunat. Cum merge?
- E o binecuvântare să fiu aici. - Bine, fată!
- Sunt membră în clubul NAN. - Cum adică?
„Nu-mi amintesc nimic.”
Și eu sunt membră.
- Am lucrat la Mattel 28 de ani. - Așa.
Dar am cunoscut-o pe Beulah de la bun început.
Ai venit direct din liceu.
Prima creatoare negresă de Barbie.
Am pus-o pe Black Barbie față în față cu Barbie
și s-a descurcat excelent.
A fost o perioadă foarte captivantă pentru mine.
Toți cei de culoare din companie,
indiferent de funcția lor, și erau foarte puțini,
veneau să mă caute.
Și îmi plăcea asta.
Sunt Shonda Rhimes, producătoare și scenaristă de televiziune
și prima creatoare a trei drame de televiziune
ajunse la 100 de episoade.
Cineva trebuia să fie prima și n-am ținut să fiu eu. A fost o povară.
Un eșec de-al meu ar fi putut anula șansele oricui ar fi venit în urma mea.
Era important. Ar mai fi dat o dramă TV pe mâna unei negrese?
Era important.
Sunt Misty Copeland, balerină profesionistă.
Sunt prima negresă promovată în postul de prim-balerină
în istoria de 80 de ani a Societății Americane de Balet.
Am cunoscut-o pe Susan Fales-Hill, din conducerea Societății de Balet.
O negresă incredibilă, mentorul meu,
care m-a ajutat să înțeleg
că era important ca femeile de culoare să se ajute între ele.
Mă numesc Ibtihaj Muhammad.
Sunt sportivă olimpică.
Scrimeră, precum și Barbie.
În copilărie eram singura afro-americană,
singura fetiță cu hijab
și, chiar într-un sport ca scrima,
în care ne luptăm cu spada, uneori am fost singura fată.
Așa am învățat să fiu tare și să nu mă tem că eram doar eu.
E o formă de protest.
Un protest prin prezența mea pe scenă, într-un trup negru,
într-o pagină a istoriei ce nu te include, ce n-a fost scrisă pentru tine.
Presiunea asta m-a ambiționat să continui,
fiindcă simpla mea prezență pe scenă
putea schimba viața cuiva.
Până să ajung solistă și prim-balerină,
mi-am făcut griji ca nu cumva un eșec al meu
să distrugă șansele la balet ale unei alte fete de culoare.
Și nu-mi mai ieșea asta din cap. Îmi spuneam că trebuia să reușesc.
A fost prima noastră creatoare de culoare.
Îmi amintesc când ne-a chemat Kitty
și ne-a spus
că ar trebui să poată face o păpușă cu trăsături afro-americane.
Era ceva ce o preocupa.
Cred că e distructiv
când pui copii de culoare să se joace cu păpuși albe.
Sunt Monica Bailey.
Am trei copii.
Am crescut în Inglewood, California, și în Arizona.
Locuiam într-un orășel, unde era foarte greu
să găsești un loc primitor ca afro-americană.
Mai toate păpușile mele erau albe.
Deci efectiv luam pomada folosită de mama în părul meu
și o puneam pe părul păpușii,
încercând să i-l încrețesc,
ca să semene un pic cu mine.
Deși știu că nu era așa,
într-un fel, asta mă făcea să mă simt legată de ea.
Ochii erau albaștri, așa că luam o cariocă
și îi coloram ochii căprui.
Toate păpușile mele Barbie erau albe și credeam că trebuia să fiu ca ele.
Dar acest standard ne-a dat sentimentul,
mie și altor fete de culoare, că eram inadecvate.
Îmi spuneam că trebuia să arăt ca ele, să fiu ca ele.
Îmi amintesc asta. Mă cutremur și acum gândindu-mă.
Era foarte…
Da.
Nu m-am așteptat!
Îmi amintesc că nu mă simțeam frumoasă.
Din cauza pielii mele
și a texturii părului.
Și a faptului că eram alături de oameni care nu semănau cu mine
și care nu mă acceptau.
A fost foarte dificil.
Foarte dificil. Foarte greu.
Mintea ta învață să distingă ce e adevărat sau nu e
în copilărie.
Dacă acele Barbie nu sunt reprezentative
pentru cum arată realitatea cu adevărat,
ce le spunem de fapt acestor copii?
„Voi nu existați.”
Când am creat această păpușă,
fetița de culoare avea nevoie
de ceva cu care să se joace,
care să semene cu ea.
Am vrut ca păpușa să aibă toate trăsăturile unei femei de culoare.
Păpușa Barbie originală avea o rochie până la glezne
și părul lung întotdeauna.
Am vrut ca ea să fie opusul lui Barbie
și opusul lui Christie,
în sensul că am conceput-o cu culori și bijuterii vibrante, păr scurt
și o fustă despicată, cu piciorul expus.
Una dintre solistele mele favorite a fost Diana Ross.
Am creat acele ținute
gândindu-mă la ce ar fi purtat Diana Ross.
Mai era o creatoare de coafuri pentru păpuși pe nume Mellie Phillips,
care era de culoare.
Am ales o tunsoare scurtă, naturală.
Pe atunci, și eu eram tunsă la fel.
Aveam un designer de mulaje, Abol. Un bărbat de culoare.
Am îngroșat un pic buzele păpușii. I-am lărgit nasul.
Pielea ei e un pic mai deschisă decât nuanța cea mai închisă posibilă.
Asta a fost o chestiune de preferință,
eu am preferat acea culoare.
Știam că Black Barbie era diferită.
Nu realizasem însă cât de mult.
1976 - KITTY E ANGAJATĂ LA MATTEL
1980 - E LANSATĂ BLACK BARBIE
1959-1980 - 21 DE ANI ÎNTRE BARBIE ȘI BLACK BARBIE
1980 PRIMA PĂPUȘĂ DE CULOARE BARBIE
„AM VRUT CA BLACK BARBIE SĂ REFLECTE CULTURA AFRO-AMERICANĂ.”
„BLACK BARBIE A RIDICAT STANDARDUL PENTRU PĂPUȘILE NEGRESE.”
Am și acum sentimentul acela de bucurie
când am văzut-o pe Black Barbie.
Black Barbie originală e elegantă. Coafura ei afro e perfectă.
Ai zice că se duce la discotecă, cu rochia aceea roșie grozavă.
Are melanină în piele, de-adevăratelea. E o fetiță de culoare.
Când te-ai îndrăgostit de Black Barbie?
Când am ținut una în mână.
Scrie: „E negresă. E frumoasă. E dinamită.”
Am fost mândre să vedem prima Black Barbie.
Pentru mine, marele pas înainte a fost
când i-au spus păpușii negrese Barbie,
nu Francie sau alt nume.
Asta a permis fetei de culoare să fie eroina poveștii.
În toate jocurile imaginative cu Barbie, ea e în centrul atenției.
Ea e regina balului.
Îți dorești să fii ea.
Nu cred că există cineva
care să-și dorească să fie prietena reginei balului.
Într-un fel, e o recunoaștere a existenței tale,
a faptului că ești aici și ești apreciată.
Când păpușa aceasta a fost numită Barbie…
Refuzul insistent de a spune că e doar o păpușă de modă sau…
„Și ea e Barbie.”
Așa, am spus lumii că și negrul e frumos.
Deci sunt recunoscătoare că acum suntem incluse
în moștenirea ei.
Între adulții din familia mea au fost discuții
dacă asta reprezenta un pas înainte.
Dacă arăta ca păpușa pe care ai vrea să o dăruiești unei rude.
Și nu vreau să simplific, dar totul se reduce la păr.
Am organizat un focus grup.
Unele mame au spus
că părul era cam prea scurt, nu lung,
sau talia cam subțire, în loc să fie mai generoasă.
Nu știau dacă făcuserăm asta intenționat
sau dacă fusese o scăpare.
Atunci, Mattel a invitat…
un psiholog pentru copii la sediu,
să discute despre păpușă.
Percepția a fost aceeași cu a mamelor.
Dar când psihologul a aflat că creatoarea păpușii era de culoare,
lucrurile s-au calmat.
Au trebuit 21 de ani pentru ca o păpușă de modă negresă
să ajungă să merite numele Barbie.
E o păpușă, oameni buni!
Sinceră să fiu, am aflat de Black Barbie doar când mi-a spus mătușa mea.
Atunci m-am întrebat dacă lumea știe despre Black Barbie.
- Pot s-o văd? - Da.
E una dintre ținutele ei.
Da, de fapt, am văzut-o,
fiindcă mi s-a părut că arată ca Diana Ross.
Da, am văzut-o. Mersi.
Uitasem. E mai deschisă la culoare.
Gen Foxy Brown.
- Da. - Stilul anilor '70.
E o ținută drăguță, cu umărul dezgolit.
- E chiar drăguță. - Da.
Asta e versiunea lor de coafură afro, nu?
Abia dacă am știut de ea. Îmi amintesc că am văzut o poză.
Dată fiind perioada,
n-am fost entuziasmată de faptul că era prima.
Nu știu dacă am văzut-o vreodată pe prima.
Poate că n-o aveau în magazinul meu.
N-am văzut-o pe piață.
Am peste 40 de ani și acum aflu că a existat.
Mă bucur să văd că au creat o păpușă
care aducea cu afro-americancele de atunci,
cel puțin de la gât în sus.
Dar eu n-am văzut-o. Sunt dezamăgită că am ratat-o.
Apropo de asta, mi-am mai pus o întrebare: „I-au făcut reclamă lui Black Barbie?”
Nu am văzut reclamele pentru ea.
Sâmbătă dimineața mă uitam la desene,
dar nu cred că am văzut reclamele.
În reclamele la Barbie, păpușa era albă.
Dacă cele de culoare ar fi fost prezentate drept frumoase și dezirabile,
poate că s-ar fi vândut chiar mai bine decât Barbie albă.
Cred că a mea era imitație.
Nu știu dacă ai mei au luat originalul…
Erau totuși greu de găsit.
Dacă Mattel ar fi știut ce succes urma să aibă,
poate că ar fi făcut mai multe eforturi să creeze
o lume de păpuși de culoare, nu doar una.
Răspunsul lui Mattel la întrebarea despre publicitatea pentru Black Barbie:
„În ce privește reclamele din presă și TV pentru Black Barbie,
am citit un articol care arată
că această păpușă a beneficiat de foarte puțină publicitate.
Nu am reușit să descopăr unul dintre puținele astfel de exemple.”
1968-1983: FABRICA DE JUCĂRII SHINDANA 15 ANI DE EXISTENȚĂ
1985 - CASA DE VIS A LUI BARBIE
Pe undeva îmi place povestea asta despre mătușa mea Kitty, Black Barbie
și discuția despre păpuși negrese.
Nu spun că acum îmi plac păpușile,
dar descopăr de ce sunt importante nu doar pentru ea,
ci în general.
Și m-am gândit la micuța Lagueria
și cum se juca ea cu sora ei.
Ne puneam câte un combinezon pe cap
și ne imaginam că era păr lung și blond.
Eram mici, nu înțelegeam ce însemna asta.
Dar acum mă gândesc cu mai multă atenție când e vorba de joacă
și ce ar însemna o lume cu Barbie de culoare.
1991 - SHANI BARBIE
A venit Shani!
Shani, Shani Mergi, zâmbești
Cine? Chiar tu Și elegantă ești
Shani și prietenele ei.
Ești tare
Ne plac toate ținutele tale
Am creat și o colecție de păpuși negrese pe nume Shani.
Acea colecție a fost rezultatul
succesului lui Black Barbie.
Am început să colecționez păpuși Barbie la facultate.
Shani a deschis noi orizonturi.
Era Asha, care avea tenul tău
și trăsături mai pronunțate.
Mai era Nichelle, care seamănă cu mătușa mea Toosley, vara mamei.
Ea avea pielea foarte închisă.
Și mai era Shani, o fată drăguță, de culoare.
A fost revoluționară.
Când au lansat păpușile,
momentul a fost prefațat
de un eveniment uriaș organizat la New York.
Și mă întreb
- Mă întreb - Mă întreb
Cine
O iubește…
Au vrut o păpușă cu câteva nuanțe diferite,
așa cum există în comunitatea afro-americană.
Era un articol în The Village Voice.
Mai multe pagini despre acele păpuși și cât de importante erau.
Am păstrat articolul. Îl am undeva, pus deoparte.
Cu Shani vom intra pe piața altor etnii.
Va fi promovată intens, ceea ce e o premieră,
fiindcă în prezent nicio colecție de păpuși afro-americane
nu e promovată la televiziune sau în presă,
nu beneficiază de susținerea campaniilor de PR
și de ofertele promoționale pe care le-am conceput.
Mă numesc Isis McKenzie Johnson.
M-am îndrăgostit de Black Barbie în adolescență.
Eram din Watts, sudul LA, o zonă foarte defavorizată.
N-aveai timp de frivolități. Voiai doar s-o scoți la capăt.
Când ne-am mutat în sfârșit în Rancho Cucamonga,
acolo nu erau prea multe persoane de culoare.
Așa că mi s-a spus „cioară”, „tuciurie”.
Am fost făcută în toate felurile
pentru cum arătam.
Doamne, îmi fac praf machiajul.
Iar la televizor, nu găseam nimic care să-mi semene.
Ceva cu care să mă identific, ca să evadez dintr-o realitate
care mă ataca pentru aspectul meu.
Copiii se refugiază la TV, dar, pentru mine, și acolo toți erau albi.
Când în sfârșit au apărut seriale cu oameni de culoare, erau săraci.
Îți aduceai întruna aminte că nu avea să-ți fie ușor în viață.
Deci când a fost lansată Black Barbie, ea a reprezentat succesul și frumusețea
și puteam să aspir să fiu ca ea.
Fetițele albe puteau aspira să fie ca păpușile lor Barbie.
Încercam să fac la fel cu păpușile lor,
dar realitatea îmi amintea că era imposibil,
fiindcă eu eram negresă.
Când a fost lansată Black Barbie,
a devenit posibil și pentru mine.
Deci haterii n-au decât să critice,
pe mine m-au ajutat enorm păpușile Black Barbie.
Fiindcă arătasem ce pot, mi s-a dat un grup
ca să creăm și mai multe păpuși.
Mă numesc Stacey McBride-Irby, fostă creatoare de Barbie.
Când eram mică, îmi plăcea să mă joc cu păpuși.
Barbie era favorita mea.
Așa am ajuns să îmi doresc să fiu creatoare de modă.
În Los Angeles Times apăruse un articol despre Kitty Black Perkins.
Tata a păstrat articolul pentru mine,
fiindcă voia să mă inspire și să îmi dea putere.
Când am ajuns în industria textilă, la începutul anilor '90,
nu erau prea multe persoane ca mine.
Dar nu aveam un plan de rezervă.
Am scos articolul despre Kitty Black Perkins.
Și i-am dat un telefon.
- Bună! - Bună!
Ce mai faci?
Când am văzut-o prima oară pe Kitty, purta un costum alb, formal,
și avea părul mare, cârlionțat.
Mi-am spus că este
înger, actriță și Barbie, toate la un loc.
Știam că avea o decapotabilă, deci își putea lăsa părul în vânt.
Nu știu. Aveai ceva anume.
Interviul a mers grozav. Mi-a dat o temă.
Trebuia să mă duc acasă, să cumpăr o Barbie
și să creez o ținută pentru ea.
În timp ce discutam despre așteptările ei,
despre obiective și tot restul,
Stacey a scos un dosar.
În el avea tot felul de articole
pe care le decupase din ziar, despre mine.
A încercat să pară că a fost neintenționat.
- Chiar a fost. - Stai așa!
L-a lăsat dinadins să îi scape, ca să-l văd.
Să știi că de-aia te-am angajat.
Era foarte ambițioasă.
Avea multe idei excelente.
Așa că am angajat-o.
1996 - STACEY E ANGAJATĂ
Îmi amintesc când Kitty m-a dus să dăm o tură pentru prima oară
și am cunoscut-o pe mătușa ta, Mae, care era atât de plină de viață.
Kitty m-a prezentat,
iar apoi, de câte ori intram în sediul corporativ,
spunea: „Bună, Mini-Kitty!”
N-o să aflu niciodată dacă știa că mă cheamă Stacey.
M-am angajat la recepție în '89 și am plecat în '99.
Am putut să cunosc oameni din întreaga lume.
Cel mai bine comunici cu oamenii printr-un zâmbet.
Avea multă energie și mi-a plăcut să văd o altă negresă
în sediul corporativ al Mattel.
Am învățat tot ce trebuia să știu despre industria jucăriilor
de la Kitty Black Perkins.
Am angajat-o ca designer.
Am mai angajat un alt designer de culoare pe nume Thomas Quinn.
I-am învățat să meargă pe drumul lor
și au fost minunați.
După aproximativ doi ani,
am fost chemată la o altă echipă Barbie.
Eram un pic temătoare, dar și nerăbdătoare.
Simțeam că eram gata,
însă ajungeam într-o lume complet diferită,
unde trebuia să reușesc de una singură.
1996 - STACEY E ANGAJATĂ
M-am pensionat de la Mattel în 2003.
Când am plecat, Stacey a preluat o funcție importantă
și a fost bine.
Nu știu de ce
2008 - LANSAREA AKA BARBIE
Am vrut să fiu în AKA
În Alpha Kappa Alpha
Am vrut să fiu în AKA
Un coleg mi-a spus că aveam de creat o păpușă AKA.
„Vrei să te ocupi tu? Fiindcă eu nu știu nimic despre asta.”
I-am spus că mi-ar plăcea mult.
Societatea Alpha Kappa Alpha a fost înființată în 1908.
Deci trecuseră… Era o păpușă centenară.
O piesă de colecție.
Iată câteva dintre desenele mele originale.
Una era Zeița Contemporană.
Una, Femeia de afaceri.
Iar una e… Ea se duce la o gală grecească.
Societatea AKA le-a vrut pe toate trei,
dar nu am putut să producem decât una.
Lumea o căuta.
Nu eram la Mattel. Lumea mă suna.
Stocul a fost epuizat.
Tu ai păpușa?
Da, am tot ce are de-a face cu Kamala.
Nu se putea să n-o ai. Era mare chestie.
E o păpușă pe care am creat-o singură.
M-am documentat și mi-a plăcut. A însemnat ceva pentru mine.
Și atunci am început să mă entuziasmez pentru ce putea să urmeze.
Atunci s-a născut So In Style.
Mă cheamă Sierra, iar ea e mama mea, Stacey.
Sierra m-a inspirat să creez o colecție de Barbie afro-americane,
fiindcă am vrut să îi dăruiesc păpuși care semănau cu ea,
să le ofer fetelor din comunitatea mea păpuși cu care se puteau identifica.
Pe atunci, fiica mea nu se juca cu Barbie
și nu înțelegeam, fiindcă mie îmi plăcea.
Cum funcționa Mattel?
Marketing ne dădea o idee, iar noi cream pornind de la ea.
Apoi, Marketing ne spunea: „Vrem și o păpușă negresă.”
Deci nu toate aveau păpuși negrese.
Dar poate că unele magazine nu alegeau păpușa afro-americană.
Am vrut să creez o colecție de păpuși pe care comercianții să n-o poată refuza.
Sora cea mare care își ajută surioara
la matematică, muzică, dans de majorete și știință
sau la arte și jurnalism.
Voiam să fie distractive,
dar în același timp să fie și educate.
Forumul Afro-American Mattel a ajutat să promovăm ideea.
Stephen a venit cu sigla.
David, cu „So In Style, SIS.”
Eu și creatoarea de accesorii am ieșit la cumpărături
la târgul Slauson, pentru inspirație.
Deci am fost o întreagă echipă care am lucrat la asta
și a fost minunat.
Fiica mea adora aceste păpuși.
M-am bucurat să văd câtă bucurie îi aducea fiicei mele ceva ce creasem eu.
Mama mea a ținut neapărat
ca eu și surorile mele
să ne regăsim în jucăriile noastre.
Deci ne cumpăra doar Barbie de culoare.
Mi s-a spus foarte clar de la bun început
că la noi în casă nu aveau să fie păpuși albe.
Când eram mică, le făceam hijaburi păpușilor mele.
Mai ales dacă mă jucam cu mașini.
Nu puteam să ies fără hijab. Nu voiam să-mi distrug coafura.
Pentru mine, nu erau păpuși. Ele reprezentau cine voiam să fiu.
Deci erau doctorițe, avocate. Mergeau de colo colo. Erau ocupate.
Mă gândesc la ce fac acum, spun povești
despre femei puternice, care duc o viață captivantă.
Asta făceam când aveam cinci ani.
Dacă Kerry Washington în Scandal nu e o Barbie de culoare,
până la ultimele accesorii vestimentare,
zău dacă știu ce e.
Mi se spune Byronique Barbie.
Sunt o Black Barbie autoproclamată.
Mi-am tatuat pe deget „Barbie doll”.
Am o întreagă garderobă, cu tot cu cercei.
Nu știu care, dar pe unul scrie Byronique, iar pe celălalt, „Barbie”.
Sunt personificarea unei Black Barbie
prin firea mea foarte aventuroasă și feluritele cariere.
Am făcut skydiving.
Am înotat cu rechini în Hawaii.
Am fost cu ski-jetul, am făcut parasailing.
Multă vreme, parcă era un dat
că doar femeile albe făceau asta,
să le placă aventura și să facă astea, să trăiască diferite vieți.
Să văd că o Barbie de culoare poate face exact la fel
e foarte important pentru mine și încerc să personific asta.
E foarte stresant să fii o femeie tare și ambițioasă.
Dar să reușești să trăiești cu naturalețe în pielea ei,
cred că asta întruchipează o Barbie de culoare.
Să poți rezista presiunii, stresului,
rămânând totodată amabilă și calmă.
Să îți urmezi calea
și să faci ca fiecare clipă să conteze.
- Deci e o inspirație pentru tine. - Da.
Chiar stau și mă întreb uneori ce ar face Black Barbie în situația asta.
În fiecare an participam la evenimentul caritabil United Negro College Fund.
Voiau să sărbătorească a 30-a aniversare a Black Barbie.
Nu știam că Stacey lucra la a 30-a aniversare.
La întoarcere, am găsit ediția aniversară realizată de ea
și m-am bucurat nespus, fiindcă era persoana ideală pentru asta.
Aceasta este prima Black Barbie
pe care am creat-o pentru cea de-a 30-a aniversare.
Și așa mi-am imaginat păpușa din 1980.
Am aranjat-o un pic, credeam că ambele aveau să fie licitate.
Dar au optat să liciteze una singură.
M-am inspirat după salopeta originală.
E un pic mai sexy,
am despicat partea din față
și, în loc să fie o salopetă scurtă,
am făcut-o mai lungă, cu pantalonii despicați.
Apoi am adăugat strasuri.
Ea e Chandra So In Style Barbie, cea cu pielea mai închisă.
Pe lângă licitarea modelului unicat pentru a 30-a aniversare
Mattel a relansat Black Barbie în 2010.
2020 - LANSAREA EDIȚIEI ANIVERSARE 40
Credeam că e o povestioară despre niște păpuși oarecare,
dar povestea lui Black Barbie e deosebită.
Mă identific cu o păpușă.
Mă simt legată de ea, de mătușa mea Kitty și de Stacey
într-un fel greu de descris.
Când aud această poveste despre ce înseamnă să te identifici,
mă bucur nespus.
De-abia aștept să aflu cine creează Black Barbie pentru a 40-a aniversare.
Ai auzit ceva despre sărbătorirea celei de-a 40-a aniversări a Black Barbie?
Mai exact…
- Anul viitor. - Da.
Nu am auzit nimic
despre a 40-a aniversare a Black Barbie.
Ar fi minunat.
Sunați-mă! Aș vrea să sărbătoresc cu voi.
Oare va continua tradiția?
Poate…
că nu.
Bill e genul de om care a crescut cu Barbie.
A făcut din Barbie cariera lui.
Cred că am lucrat cu el vreo zece ani.
Mă numesc Bill Greening.
Sunt designer coordonator al colecției Barbie Signature.
Lucrez la Mattel de 25 de ani.
M-am jucat cu Barbie când eram mic.
Aveam multe păpuși create de Kitty.
Mă jucam întruna cu vara mea cu Barbie și cu creațiile lui Kitty.
Ne jucam cu Pretty Changes, cu Black Barbie,
cu Pink and Pretty.
Când mă gândesc la copilăria mea cu Barbie,
Kitty e foarte prezentă.
Mă gândeam la păpușa ei originală,
cum să păstrăm elementele îndrăgite de Kitty.
M-am străduit să mențin legătura,
dându-i o notă de modernitate, ca să spun așa.
- Ai reușit de minune. - Mersi.
Și înseamnă… Când Kitty mi-a spus că îi place…
A fost complimentul suprem.
Am vrut să onorez moștenirea lui Kitty cu această păpușă.
Și aș mai adăuga o observație
legată de partea de creație.
E greu să găsești designeri care vizează păpuși.
Apropo de designeri, nu avem niciunul de culoare în echipă.
Știu că e foarte important pentru conducere.
Aceasta este o ocazie
pentru multe fetițe afro-americane,
băieței afro-americani,
să se concentreze
pe noi versiuni ale păpușii Black Barbie.
Sper să avem o viitoare Kitty, o viitoare Stacey, un alt Stephen
care să vină și să își lase amprenta.
Un lucru interesant la păpușile de culoare
este că, atunci când sunt create de persoane de culoare,
ele sunt mult mai versatile.
Apar o mulțime de idei diferite.
Atâtea aspecte.
Atâtea feluri în care ele creează pentru acele păpuși.
E foarte interesant,
fiindcă nu găsești păpuși trase la indigo.
Găsești păpuși în care s-a investit multă creativitate.
Sunt Mason Williams.
Sunt director și coordonator Mattel
pentru diversitate, egalitate și incluziune.
Lucrez cu jucării și jocuri de vreo 25 de ani.
Sunt nespus de mândru când vorbesc de Barbie.
Îmi place că au existat puncte slabe și că a trebuit să devenim mai diverși.
A trebuit să ne gândim la imaginea corpului, la așa ceva.
Avem câteva persoane de culoare în design la Mattel,
dar nu mult mai multe decât pe vremea lui Kitty.
Corporațiile au crescut, dar noi nu am crescut exponențial.
Numărul nostru a crescut foarte lent.
Să ne uităm la profilul actual al departamentelor de design
din industria jucăriilor, întâi de toate.
Afro-americanii sunt cel mai puțin reprezentați. Nu e o surpriză.
Fiindcă nu știi că poți să fii ceva dacă nu ai văzut acel ceva.
Mă duc la târguri de locuri de muncă. Mă tot duc de vreo 20 de ani.
Și pe ecusonul meu scrie: „Mason, creator de jucării”.
Întotdeauna am scris așa. Și acum, chiar din funcția asta.
Fiindcă vreau să arăt că există bărbați care fac așa ceva.
Trebuie să implicăm oamenii mai timpuriu.
De la liceu. Colaborând cu universități HBCU.
Să explicăm aptitudinile care ne interesează, educația necesară.
Să investim în viitoarele talente.
Sigur, trebuie să îți propui conștient să faci asta.
Este un aspect important.
Mult timp, discuțiile astea n-au dus nicăieri.
Sunt Tasja Kirkwood.
Șefă cu Analiza consumatorilor aici, la Mattel.
Vorbesc cu copii toată ziua.
Mult din ce fac susține procesul de design și dezvoltare
și cred că asta e cu atât mai important în cazul de față.
Produsele în pregătire sunt cruciale. Cheia e diversitatea, inclusiv în gândire.
Gândim diferit, avem experiențe diferite.
Injectarea acelei diversități în tot ce facem,
de la design la dezvoltare, la marketing, la strategie,
e foarte importantă.
Trebuie să amplificăm aceste meserii
și care poate fi impactul posibil.
Eu cred că tocmai asta e. Asta a făcut Black Barbie.
A arătat posibile cariere
și trebuie să continuăm să amplificăm la rândul nostru asta.
Da, s-o facem!
Să reluăm acele discuții care n-au dus nicăieri.
Toate astea au pornit de la o întrebare,
într-o discuție dintre mine și mătușa mea.
Și iată ce departe am ajuns!
De la o singură Black Barbie
la o lume de Barbie de culoare,
la mai multe femei de culoare care devin Barbie.
Susțin asta din tot sufletul. Da.
Îmi amintesc când mi-au spus că au sunat de la Mattel.
Voiau o Barbie Shonda și întrebau dacă eram de acord.
Am acceptat pe loc. Mi s-a părut grozav.
Mi s-a părut magic.
Să ajungi să te sune ca să facă o Barbie după imaginea ta
mi s-a părut minunat.
M-am gândit că puteam să iau parte la ceva care e simbolic pentru mine
în alt fel, pentru că acum și femeile de culoare sunt incluse.
Asta sunt eu ca Barbie. Am plâns de bucurie când am văzut-o.
Iubesc păpușa asta. E păpușa Shonda.
E Fermecătoarea Shonda, fiindcă e îmbrăcată elegant.
Asta e a doua mea păpușă Barbie.
Este prințesa balerină jucată de mine
în Spărgătorul de Nuci și Cele Patru Tărâmuri, de la Disney.
Am fost parte integrantă din proces.
Shondaland are o șefă de creație grozavă
și… pe Sandie Bailey.
Sandie a intervenit și a purtat discuții cu Mattel
despre cum să arate păpușa.
Primeam schițe de la ea și-i spuneam: „Fundul e prea mic.”
Ea le transmitea asta în cuvinte frumoase.
Am început prin a le trimite fotografii de model.
Deci eu și Shonda alegeam între cinci și opt fotografii
în care i se părea că avea părul, figura și machiajul potrivite
pentru cum voia să arate păpușa.
Am vrut să mă asigur că cine o vede are în față o imagine a mea așa cum sunt.
Nu o versiune perfectă, idealizată.
M-am asigurat că avea talie mare.
Că avea pieptul ca mine.
Asta are talia un pic mai bine definită,
iar fundurile sunt categoric diferite.
Am ales-o pe asta.
Mă va reprezenta pe mine.
Îmi amintesc că, în versiunea anterioară, pieptul nu era destul de mare.
Au zis că era târziu. Le-am spus să căptușească sutienul. Asta am făcut.
Când eram mică, mi se spunea că aveam picioare musculoase.
Cu picioarele astea am câștigat medalia olimpică,
deci vreau ca Barbie a mea să aibă picioare puternice, să fie sportivă.
Voi avea a doua Barbie, ceea ce e fantastic.
Au revenit și mi-au spus
că mai vor o păpușă, care să ilustreze munca pe care o fac.
Am vrut să aibă un aer mai profesionist.
A doua Barbie a fost o ocazie minunată
pentru fetițe să vadă o scenaristă,
o femeie de culoare într-o astfel de funcție.
Dintotdeauna am spus că trebuie să ai puterea să visezi ceva.
N-o ai, dacă nu ai mai văzut-o până atunci.
Toate păpușile pe care le cumpăr fetelor mele sunt negrese.
Încerc chiar să le iau păpuși care au părul ca ele,
ca să se regăsească și mai mult în ele.
Acum, e normal. „Sigur că are dreaduri.”
„Normal că e afro. Cum să nu fie?”
Avem o Barbie în cărucior cu rotile. Minunat!
E nevoie de toate astea. E mare nevoie în lumea în care trăim.
Am o fată, încă e mică, are șapte ani.
Jocul imaginativ se raportează la lume, la crearea unei comunități.
Are mai multe păpuși de diferite culori.
Fiindcă vreau să știe că, pe lângă ea, există mulți oameni diferiți,
cu limbi diferite, idei diferite și perspective diferite.
În multe privințe, asta poate schimba lumea.
Știu că pare o exagerare, dar e adevărat.
Copiii pot învăța de mici despre incluziune.
Pot descoperi diversitatea, tipuri diferite de păr și melanină
și așa mai departe.
Dacă te uiți doar la păpuși și Barbie care arată exact ca tine,
mintea ta nu se va deschide de la sine.
Când o cunoscută albă așteaptă un copil,
știe
că îi voi da o păpușă negresă, o carte cu copii de culoare.
Ca prietenele mele de culoare.
Până acum, reacțiile au fost pozitive.
N-a întrebat nimeni ce e cu păpușa negresă. Copiilor le place.
Dar oare cât mai avem de parcurs?
Păpușile Barbie sunt mai inclusive,
așa că sper că micuței Lagueria i-ar fi plăcut să se joace cu ele.
Dar tot mă întrebam cât s-a schimbat de fapt.
Mă numesc Amirah Saafir.
Predau la Universitatea din Fullerton un curs privind copiii și adolescenții
și mă interesează mult cum afectează contextul
percepția de către copiii de culoare a propriei rase, mai ales la școală.
Ideea era să discut cu copii,
să le arăt păpuși Barbie așa cum sunt ele acum
și să îmi spună cum le percep.
Inspirația a fost testul cu păpuși al lui Clark și Clark,
deci m-am inspirat după el, dar nu l-am urmat ca atare.
Am insistat în mod explicit
să nu centrăm discuția pe negru-alb,
ci să includem păpuși Barbie de toate nuanțele, formele și mărimile.
Ultima componentă a fost o discuție cu experți,
la care avem cercetători,
oameni de diferite specializări,
care ajută la formarea unei imagini holistice a acestei percepții.
Sunteți gata?
Ne vedem la finiș
Care vi se pare cea mai drăguță?
Pentru mine, cea mai drăguță e…
Brooklyn.
- Brooklyn? - Da.
De ce crezi asta?
Fiindcă are pielea neagră, ca noi.
Chiar că are pielea neagră ca noi.
E adevărat. Așa e.
Și are un talent unic de a cânta la chitară.
Ție care ți se pare cea mai frumoasă?
Asta.
De ce e atât de frumoasă?
- Îmi place rochia ei. - Îți place rochia?
Mai e și altceva care o face să fie frumoasă?
- Pantofii. - Pantofii.
Îmi plac hainele ei.
- Și cum îi stă părul. - Îți place părul ei.
Mie îmi place bluza și borseta ei,
pantofii frumoși și părul ei.
Când vorbesc despre păpușa lor Barbie favorită,
mulți copii se gândesc la cum e îmbrăcată
sau ce pantofi are
și mai puțin la culoarea pielii.
Voiam să aflu părerea voastră.
Și să știu ce credeți că înseamnă felul cum percep ei conceptul de „rasă”.
Sau dacă rasa e semnificativă pentru ei, ca și copii.
Lucrez la o școală primară de stat
și, când discută despre orice lucru care are o vagă legătură cu rasa,
nu spun „rasă”.
- Așa e. - Nu am auzit vreodată…
Nu am văzut cuvântul în programă.
E mai degrabă „etnie”, „cultură”.
Am văzut și în clipuri
că vorbesc despre „cultură”, „etnie” și „religie”.
Ce ne face să fim unici.
Ați auzit vreodată de ceva numit rasă?
- Nu. - Nu?
- Nu. - Ce e aia „rasă”?
E o întrebare bună.
Când spun rasă, mă gândesc la răsad. Cum ar fi să pună răsaduri.
Să dea fuga în grădină? Da.
Când vorbiți cu mama, tata și familia despre rasă,
ei ce vă spun?
„Nu judeca o carte după copertă.”
Ce înseamnă asta?
Ca o tanti albă îngâmfată, care se ia de noi.
Dacă spun cuvântul „rasă”…
la ce vă gândiți?
- Rasism. - Te gândești la rasism?
Ce e rasismul?
Când lumea te judecă după culoarea pielii,
după cum arăți și după cultura ta.
Nu știu neapărat cuvântul „rasă”.
- Dar „rasism” a apărut repede. - Da.
Ce vă spun părinții despre faptul că sunteți negrese?
Să am curaj și să mă gândesc că sunt o frumoasă regină negresă.
Mama spune să mă mândresc cu culoarea pielii mele
și dacă întreabă cineva care nu e de culoare
ce e aia „negresă magică”,
să îi spun că e ceva ce n-ar înțelege oricum.
Mie îmi spun
să fiu eu însumi, chiar dacă lumea din jur arată altfel.
Fiindcă sunt tot om, la fel ca ceilalți.
Mie îmi spun că nu e bine că polițiștii sunt răi cu noi
și ne trântesc la pământ, fiindcă n-am făcut nimic.
Deși nu rostesc cuvintele folosite de noi, ca adulți,
ne spun că știu despre rasă.
Cineva a spus: „Viețile negrilor contează. Magia negreselor.”
Deci îți spun că știu despre rasă.
Dar trebuie să le oferim limbajul pentru a vorbi despre asta.
E ceea ce li se spune și ceea ce aud în unele cercuri,
dar nu înseamnă că așa trăiesc și așa îi văd pe alții că trăiesc.
Dacă toți suntem la fel și culoarea pielii nu contează,
de ce poliția omoară afro-americani pe stradă?
Cum poate Barbie să ajute copiii să înțeleagă asta?
Ar trebui ca Barbie sau Mattel să fie mai expliciți în ceea ce fac
ca să ajute copiii să distingă?
- Da. - Crezi?
Cred că e răspunderea întregii societăți.
Și că sunt o mulțime de feluri
în care Mattel poate fi
mai explicită în ce privește rasa
sau etnia și cultura unei păpuși Barbie.
Există o echipă la Mattel
care se concentrează pe ce înseamnă și cum arată diferența?
Cred că ar fi interesant. Mi se pare foarte…
Dacă ne gândim la schimbare, nu poate fi doar o persoană.
Trebuie să fie o echipă, un efort.
- Da. - Să fie echipa potrivită.
Care dintre aceste păpuși Barbie seamănă cu tine?
- Spui că asta? - Da.
Cred că asta arată un pic ca mine,
fiindcă are păr șaten și ochi căprui.
De ce arată ca tine?
Fiindcă uneori îmi leg și eu părul așa.
- E frumoasă și are dreaduri ca mine. - Așa deci.
- Seamănă cu mama ta? - Da.
De ce?
Poartă peruci. Și ea pare să aibă o perucă.
Niciuna nu seamănă cu mine.
Nici cu mine, de fapt.
Care e răspunderea părinților, răspunderea noastră,
dincolo de simpla expunere?
La urma urmei, Barbie nu va face ceva ce noi nu am făcut.
Asta e valabil și pentru părinți, și pentru Mattel.
Deci nu aș da păpușii Barbie
rolul pe care trebuie să ni-l asumăm noi, ca societate,
de a demonta.
Pentru mine, obiectivul suprem
al adevăratei diversități, echități și incluziuni
este de a deregla instituțiile violente, structurile violente,
păpușile violente, lumile de păpuși
ce există din cauza îndelungatei moșteniri coloniale.
Până când nu facem asta, ne îmbătăm cu apă rece.
Fiica mea are cinci ani și acum e o prințesă ninja
care vrea să nimicească pepeni.
Are multe păpuși Barbie și sunt mândru de faptul
că le vede pe toate cu aceiași ochi.
Deci avem o întreagă paletă de culori,
tonuri de piele, coafuri, corpuri.
Sunt mândru de asta.
Când o privesc jucându-se cu prietenele,
văd cum copiii gravitează spre joacă,
fără a fi atenți cu ce se joacă.
Pun pariu că dacă întrebi acum 30 de copii
cum arată Barbie, vei primi 26 de răspunsuri diferite.
Care credeți că e adevărata Barbie?
Asta?
Asta.
- De ce e ea cea adevărată? - Datorită pielii.
- Fiindcă e blondă. - Fiindcă e blondă?
Asta e cea adevărată, iar pe asta au făcut-o după,
ca să fie una care arată ca fetele de culoare,
să nu trebuiască să se joace doar cu Barbie albe.
Mă documentez mult și mă uit la filme cu și despre jucării,
iar ea a fost prima Barbie de pe piață.
Când te duci la magazin, ele sunt primele Barbie pe care le vezi.
La fel, și în reclame.
„Cine e adevărata Barbie?” a fost o întrebare.
Și întotdeauna au indicat-o pe Miss Malibu, cea albă.
Pentru mine, asta înseamnă
că Malibu e în centru,
iar restul lumii gravitează în jurul ei
și asta e regula în lume.
Barbie clasică, Malibu, obișnuită.
E idealul care li se transmite,
la asta li se spune să aspire.
Și copiii înțeleg că Barbie negresă,
latino-americană sau asiatică
au venit mai târziu, în plus. Ca să ne regăsim în ele.
Structura de putere a societății, cu persoanele de culoare la bază
e transmisă clar copiilor,
chiar dacă ei nu descriu asta în acești termeni.
Ei văd că există această ierarhie până și în jucăriile lor.
Dacă ar fi să aleg,
aș alege-o pe Barbie cea obișnuită,
fiindcă ea are propriul serial.
Cred că ea e Barbie originală,
fiindcă în timp ce așteptam acolo, mă uitam la serial
și ea a fost prima care a apărut pe ecran.
Când fiica mea se uită la seriale, Black Barbie nu e personajul principal.
Nu aflăm nimic despre ea sau despre cineva de culoare.
Nu le cunoaștem familiile, nu știm nimic despre ele.
Au roluri secundare.
E aproape o versiune contemporană
a marginalizării de pe vremea când nu exista o Barbie negresă.
- Ați văzut filme cu Barbie? - Da.
- Da?
Ce film ați văzut?
Eu, pe cel în care e spioană,
cosmonaută
și o fată ca oricare.
Eu mă uitam la clipuri vechi cu Barbie.
Da?
Da, și am văzut un film cu Barbie.
Era o Barbie sirenă, arăta exact așa.
Sunt Nachelle Jackson,
iar ea e fiica mea, Kayden.
Salut! Am 14 ani.
- Și am fost forțată să mă joc cu păpuși. - Nu-i adevărat.
Îmi amintesc o vreme
când ne uitam la diferite filme cu Barbie
și ne-am dus la magazin, să cumpărăm o Barbie nouă.
Îmi amintesc că am ajuns la raionul acela și am spus: „Iată o Barbie!”
I-am zis: „E Barbie și e negresă.”
Îmi amintesc că a insistat că nu putea fi Barbie, fiindcă Barbie nu e negresă.
„Barbie e albă.”
Ar trebui să includă mai multe rase în filmele lor.
De obicei includ doar o rasă ca personaj principal.
Filmul a fost lansat când mai crescusem, deci aveam vreo nouă, zece ani.
Mi-a plăcut fiindcă era cineva de culoare.
Poate de-aia nu mi-am imaginat-o pe Barbie negresă.
Fiindcă negresa e întotdeauna prietena.
E Nikki sau Christie, așa ceva.
Sunt Aydrea Walden, scenaristă și locuiesc în Los Angeles.
Aveam o idee despre Barbie Vlog înainte să mă implic.
Avuseseră câteva articole care îmi atrăseseră atenția.
Cunoșteam firma Mattel.
Lucrasem cu Mattel pentru alte programe,
deci aveam o relație excelentă cu ei
când mi-au propus să fac ceva
pentru a discuta evenimentele din 2020.
Bună, tuturor!
Bună!
Are loc o mare mișcare.
Milioane de oameni din toată lumea
se ridică împotriva rasismului
și fac asta pentru că prea des și de atât timp
oamenii au fost tratați nedrept și uneori au fost atacați de alții
din cauza culorii pielii.
Practic mi-au spus că voiau un vlog Barbie.
„Dacă ai putea să spui ceva, ce ai spune?”
Poate credeți că nu am probleme,
dar să știți că eu și mulți oameni de culoare
ne confruntăm întruna cu rasismul.
Mi se pare fascinant că două persoane aflate în același loc
se pot simți diferit în funcție de cine sunt.
Asta am vrut să discut.
Eu și Barbie ne-am întrecut să vindem abțibilduri pe plajă.
Ne-am despărțit, să vedem cine vinde mai multe.
Pe faleză, am fost oprită de trei ori de agenți de pază.
Poftim?
Mi-au pus întrebări, ba au sunat-o și pe mama.
Nu ți-am spus, dar de-aia am vândut puține.
Au bănuit că făceam ceva rău,
deși făceam exact ce făceai și tu.
Am luat câteva lucruri care mi se întâmplaseră de-adevăratelea
și le-am adaptat la vârsta publicului.
Fac des asta când lucrez, iau probleme majore, de adulți,
și le fac accesibile pentru copii și adolescenți.
De regulă, când povestesc așa ceva, lumea caută pretexte.
Unii spun că trebuia să fi avut permis ca să vând pe plajă.
Dar astea sunt pretexte.
S-au luat de mine căci eram de culoare și aveau idei preconcepute.
Despre persoanele albe ca mine nu au idei preconcepute.
Structura era simplă, o discuție între două prietene.
M-am gândit că era bine că aveam două persoane care vorbeau despre ceva
potențial neplăcut pentru ambele.
E neplăcut să povestești sau să asculți așa ceva.
Cred că echipa a făcut o treabă bună.
Mă bucur pentru cum a ieșit.
Cum spunea Dave Chappelle?
„Ce părere are Ja Rule?”
Știți?
Deci n-o să întreb ce crede Barbie despre rasism.
Mai bine…
Să ia cuvântul Barbie!
Bine.
Micuța Barbie albă e aliată. Îmi place.
E bine, dacă iese.
Dacă fetițele albe care o adoră pe Barbie
și vor să fie ca ea
sunt atente la așa ceva
și încep să identifice rasismul când acesta se manifestă
și își apără prietenele afro-americane sau latino-americane
sau pe oricine ar putea fi altfel.
Le-ar putea ajuta să vadă asta, pentru că de multe ori nu văd.
În acel clip lipsește un lucru,
și anume un sfat pe baza căruia să se poată acționa.
Faptul că ești dispusă să asculți
nu îți dă și instrumentele pentru a face față la ce se întâmplă
când prietenele tale sunt hărțuite la o petrecere.
Sunt un pic tristă
că nu putem menține inocența copilăriei.
Nu înseamnă că nu e nevoie, pentru că realitatea e dură
și adeseori lovește devreme în viață.
Dacă acest amestec de realitate și fantezie
poate ajuta la făurirea unei lumi mai bune
și mai puțin indiferente la rasism și discriminare,
atunci e minunat și merită s-o facem.
E extraordinar că au abordat o problemă socială importantă.
Copiii care poate că nu trec prin așa ceva pot afla din acele clipuri
lucruri pe care nu le-ar fi discutat, și e bine așa.
Dar primul meu gând a fost:
„Când a mai vorbit atât în serial acest personaj?”
Nu vorbește.
Mai spune câte un cuvânt, dar în general e de umplutură.
Progresul e posibil făcând o serie de pași, nu?
Progresul nu se face în salturi.
Reprezentarea a crescut.
În Big City, Big Dreams de anul trecut o avem pe Barbie Roberts, Malibu.
Ea cunoaște o altă Barbie Roberts, din Brooklyn.
- Ești din Brooklyn, New York? - Mai e altul?
E unul care mi s-a părut drăguț.
Cu o Barbie albă și una de culoare.
Împărțeau camera la cămin.
Cred că e camera mea.
E numele meu pe ușă. Sunt Barbie.
Dar eu sunt Barbie.
- Cum te mai cheamă? - Roberts.
- Ne cheamă la fel? - La fel?
A fost o idee super să le arate
pe Barbie de culoare și pe cea albă,
practic, una și aceeași,
în afară de culoarea pielii.
Deci multiversul Barbie și-a deschis porțile.
Ideea ar fi că e progresist,
fiindcă Brooklyn a ajuns pe ecran, nu?
Nu contează cum anume.
E acolo, deci e progresist.
Mi se pare interesant să înțelegem că Brooklyn e în competiție
cu cineva care n-are ce căuta pe scenă lângă ea.
Prin asta trec multe femei de culoare zi de zi.
„E progresist fiindcă te-am angajat.”
O persoană albă poate fi
complet inadecvată,
dar să fie considerată egală cu…
Valiză fugară!
…în cazul de față, o femeie de culoare foarte competentă.
Încă o dată, baletul salvează situația.
Sunt plasate pe aceeași scenă în concurs,
iar asta e considerat ceva progresist, deși nu e cazul.
Ne vedem la finiș
Deși sunt pe picior de egalitate, percepția e că îi face un serviciu.
De ce n-a putut Mattel să intervină
și să spună că Brooklyn are ce trebuie, e talentată, poate să câștige?
Pentru unii copii,
incluziunea n-a fost atât de evidentă în producțiile video.
Unii s-au întrebat
de ce e nevoie pentru ca un personaj afro-american,
latino-american sau asiatic
să fie eroul propriei sale povestiri.
Da, ne ocupăm de asta. Chiar o facem.
Cu extinderea Barbie Roberts… Barbie Roberts Brooklyn.
Extinderea e un mare pas.
După filmul de succes de anul trecut, Brooklyn va avea propria colecție.
Întregul ei univers.
Rămâne prietenă cu Barbie Malibu,
dar construim o lume centrată pe Brooklyn.
Colecția Brooklyn va apărea într-un serial la Netflix,
va include păpuși
și mai multe elemente de interacțiune prin vloguri.
Deci se extinde.
Părinții spun și acum că vor ca Black Barbie sau o Barbie de culoare
să aibă rolul principal,
deci cred că vorbim despre un transfer de putere.
E impactul cultural.
Creșterea incluziunii și reprezentării e o realitate.
Repet, trebuie să ne amintim în primul rând
că ritmul e important.
Un ritm sustenabil, fezabil, cu impact, e mai bun decât un efort de moment.
Chiar dacă progresul nu avansează pe cât de repede aș vrea eu
sau tu sau altcineva,
e totuși bine, fiindcă intenționez să continui în aceeași direcție.
Din punctul meu de vedere, dacă înaintăm un pic, înseamnă că reușim.
- Nu va avea la fel de mult succes. - De ce?
Fiindcă trăim într-o lume…
- Nu vreau să o spun. - Spune!
Trăim într-o lume predominant albă,
iar oamenii de succes pe care îi cunoaștem
sunt albi, nu?
Și fiindcă cererea e atât de mare în rândul albilor,
nu cred că Barbie de culoare va fi un personaj de sine stătător,
fără să aibă măcar un personaj alb alături.
N-ar putea fi singură.
Aș vrea, dar nu cred că ar avea la fel de mult succes.
Sunt dezamăgită să aud asta…
Că nu crede că ar putea avea succes pe picioarele ei
doar din cauză că e de culoare.
Ea este sora mea, iar ea, nepoata mea.
M-a surprins să aflu părerea ei.
Chiar reușim în ceea ce facem, dacă în 2024 copiii noștri tot mai cred
că lumea e predominant albă?
Am înaintat mult de la primul capitol
și de la lipsa păpușilor de culoare.
Nu-i așa?
40 DE ANI DE ACTIVITATE
Spune-mi despre albumul acesta.
Albumul celei de-a 70-a aniversări.
Mă citează în el.
„Am fost foarte fericită în cei 44 de ani la Mattel.” Așa a fost.
Kitty e pe aici, pe undeva.
„Kitty Black Perkins.
Creatoarea primei Barbie de culoare și a colecției de sărbători.”
„Partea cea mai frumoasă e că toate fetițele mă adoră
când află ce fac eu la serviciu.”
Aici e.
Să vedem!
În 1980 s-a născut Black Barbie, cum știm.
- În '82. - În 1980.
- Să vedem. Aici e Black Barbie? - Nu scrie.
„Pași revoluționari…”
Pași revoluționari, dar fără Black Barbie?
Știu.
Îmi pare rău că Black Barbie nu e pe lista „Pașilor revoluționari”.
- Nu e. - Nu.
Dar Barbie de sărbători e.
Cât am lucrat la acest film,
m-am gândit adesea la micuța Lagueria,
fetița timidă, de culoare, din Texas,
și la ce ar fi însemnat pentru ea să vadă acest documentar.
Și să-și dorească să apară în el, fiindcă, așa ca mătușa ei,
voia să pună întrebări dificile
și să pregătească terenul pentru noi generații.
Ca Shonda, a simțit presiunea de a fi fost prima, dar nu s-a lăsat.
Ca Misty, a înțeles că era o formă de protest
să fii într-un trup negru, într-o istorie care nu te include întotdeauna.
Ca și Kitty și Stacey, a văzut o nevoie.
A văzut nevoia să spună povestea lui Black Barbie.
Să o includă în cronologie.
Fiindcă Black Barbie e importantă,
iar povestea ei contează.
După cum vedeți,
m-am inspirat în mod intenționat în realizarea acestui film
și mă întreb cum v-ar inspira pe voi.
De aceea sunt importante aceste filme.
Pentru a păstra acea moștenire.
Sunt convinsă că Black Barbie a fost deschizătoare de drumuri.
Vreau ca toată lumea să știe că Black Barbie mă reprezintă.
Personalitatea mea se regăsește în această păpușă, în mod special.
Cred că am reușit să aduc bucurie
fiecărei fetițe care s-a jucat cu toate păpușile create de mine
și că mi-am folosit creativitatea primită de la Dumnezeu
într-un mod pozitiv.
Sunt recunoscătoare pentru expansiunea și viitorul care o așteaptă pe Barbie.
Dar acel viitor ar fi arătat altfel dacă nu ar fi existat Black Barbie.
Sunt mândră de femeile de culoare
care au insistat asupra unor lucruri importante pentru noi,
în spații unde adeseori suntem reduse la tăcere.
Trebuie să fi fost incredibil de greu.
Deci sunt încântată,
dar și recunoscătoare celor care au făcut-o posibilă.
Recunoscătoare pentru moștenirea creată în acest fel.
Bine, deci nu mai detest păpușile.
De fapt, mă bucur să le cunosc povestea, fiindcă ea m-a inspirat
să arăt cum se mobilizează și se susțin reciproc femeile de culoare.
Aceste trei femei,
Kitty, Stacey și mătușa mea, Beulah Mae Mitchell,
au făcut o echipă
fiindcă, atunci când nu au văzut ce voiau, au făcut-o chiar ele.
Asta facem noi.
Ele au fost primele, dar au avut grijă să nu fie ultimele,
transferându-mi mie ștafeta.
Așa ca ele, am văzut o nevoie,
am reunit o echipă fantastică
și am făcut în sfârșit din Black Barbie eroina propriei sale povestiri.
Un mesaj de la Mattel:
Din 2016, Barbie e cea mai diversă colecție de păpuși de pe piață.
Brooklyn e co-protagonistă în producțiile TV.
Programul FLIP oferă stagii studenților de culoare.
Trei au fost angajați.
Mattel creează oportunități pentru designeri de culoare.
Bill și Kitty colaborează la o nouă Barbie creată de Kitty.
Mă bucur să vin într-un studio și să văd atâta diversitate.
Cu ani în urmă, când debutam în politică,
n-am văzut o astfel de diversitate.
N-am văzut asistente de machiaj care știau ce culoare să folosească.
N-am văzut persoane de culoare în spatele camerei
sau ținând microfonul la interviuri.
Lucrurile s-au schimbat mult în industria divertismentului.
Mă bucur să vă văd pe toți. Îmi place diversitatea asta.
Mersi pentru invitație.
Ați dori să fiți o Barbie?
Ideea asta a apărut acum câțiva ani.
Unde e?
Karen a zis: „Da”.
Da, mi-ar plăcea.
Cred că merită
și că trimite un alt mesaj
tinerelor de culoare, milenialelor,
fiindcă ele o știu ca „Mătușa”.
Să o vadă ca Barbie, cu numele ei, ar fi ceva fantastic.
- Spune-ne cine ești. Te filmăm. - N-am știut.
Mă numesc Karen Waters, iar ea e mama mea.
- Și ar trebui să fie o Barbie. - Da.
- Ați auzit, Mattel? - Ați auzit, Mattel?
V-o spune în direct fiica ei.
Într-o bună zi va exista
o Barbie foarte matură.
Subtitrarea: Nicu Teodorescu
PENTRU MICUȚA LAGUERIA ȘI COPILUL DIN NOI TOȚI.