Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
När jag tänker på Barbie, ser jag en liten vit docka
med blå ögon, blont hår och rosa läppar,
helt klädd i rosa.
Det är bilden.
Barbie kändes orealistisk.
Jag minns att jag tänkte:
"Okej, jag borde bli som en Barbie när jag blir stor."
Typ se ut som henne som vuxen.
Men min mamma var vuxen och såg inte ut så,
så jag tänkte: "Dåligt."
Barbie var vit.
Ken var vit. Det var det man såg.
Så när jag såg Black Barbie tänkte jag: "Görs såna?"
I mitt huvud blev Black Barbie till för att en svart person jobbade på Mattel.
Personen tänkte: "Vänta lite."
Räckte upp handen på ett möte. "Ursäkta? Är det inte nåt som fattas?
Nåt är fel. Ingen ser ut som jag."
Och alla vita på Mattel svarade:
"Det har vi aldrig tänkt på. Men ja, det är sant.
Men vem skulle köpa den?"
Den svarta personer svarade: "Jag skulle det, och alla jag känner."
De på Mattel sa:
"Vi behöver mer än så. Vi kan inte lägga en massa pengar på nåt som inte säljer."
Och det krävdes att den svarta personen
berättade för dem vilken värdefull idé det var.
Och till slut vågade de.
Det var så det gick till i mitt huvud.
Vet du vad?
Dokumentären är klar.
Original-Black Barbie är så ball.
Hon har perfekt afro.
Jag sa: "Wow, en svart Barbie. En sån vill jag ha."
Utan varumärket Barbie är det inte samma sak.
Att dockan kallades för Barbie
visade världen att svarta också är vackra.
Hon representerade framgång och skönhet.
Jag kan se möjligheter för mig själv i henne.
Hon är svart. Hon är vacker. Hon är glödhet.
År 2011 flyttade jag till LA…
FÖRFATTARE/REGISSÖR
…för att uppfylla min dröm om att bli filmskapare.
Jag bodde hos min moster och sov i ett rum omgiven av dockor.
Jag hatar dockor.
Men min moster älskar dem och jag tänkte ta reda på varför.
MATTEL-ANSTÄLLD
Jag heter Beulah Mae Mitchell, från Fort Worth, Texas.
Jag föddes 15 maj 1938.
Och medborgarrättsrörelsen skedde på 60-talet.
Tänk hur länge jag levde i det där.
Allt var så annorlunda.
Som liten flicka jobbade jag hemma hos en vit person.
Jag lagade mat där som 13-åring.
Jag gick grundskolan i en svart skola.
Man fick inte rösta på den tiden. Man behövde typ betala för att få rösta.
När jag växte upp var man tvungen att betala för att rösta.
Tror du att din uppväxt under de omständigheterna
gjorde att när du såg en svart docka…
Det var fascinerande att se svarta dockor.
Min mamma älskade dockor, jag älskar dockor,
för jag älskar mode och vackra dockor, vackra människor.
De var förtjusande.
Jag gjorde min egen docka av en syltburk,
som jag satte snören i, och kammade håret, lockade det och sånt,
när jag var barn.
Det var kul för oss att ha en sån sorts docka.
Även om vi hade riktiga dockor, gillade vi våra burkdockor också,
med hår som vi kunde kamma och fixa.
Jag kan inte minnas att jag hade nån svart docka som liten.
Inte ens en svart babydocka?
Inte ens en svart babydocka.
Jag är rätt säker på att alla mina dockor… Vi fick vita dockor i julklapp.
När du var sju eller åtta, önskade du dig nånsin en svart docka?
Jag tänkte aldrig på det. Det vara bara en docka.
Så när folk ser mig nu, när jag har fler svarta än vita dockor,
är det ingen stor grej för det är vad folk förväntar sig.
När jag hör min moster berätta att hon lekte med vita dockor som barn
tänker jag: "Okej, jag lekte också med vita dockor."
Motvilligt, förstås.
Hon slogs aldrig ens av tanken på en svart docka.
Jag undrar om lilla Lagueria slogs av den tanken.
Vad förvirrande att kolla in i den sociala spegeln men inte se sig själv.
Det är lustigt.
Min moster och jag växte upp i olika generationer
men hade liknande upplevelser.
INNAN: INGA SVARTA DOCKOR
Jag heter Maxine Waters.
POLITIKER
Jag är kongressledamot och jag har samlat på svarta dockor.
Jag har 12 syskon.
Vi var fattiga, så leksaker skänktes till oss på julen.
Vi fick gå till nåt ställe där fattiga kunde hämta sina leksaker.
Jag såg alltid till att mina systrar fick varsin docka.
Men jag behövde inte få nån.
Var det svarta dockor?
Det fanns inga svarta dockor.
Bara vita dockor.
Då visste man inte bättre och man tänkte inte på saken.
Men när jag lärde mig och förstod mer
om mig själv och bruna människor,
började jag förstå vikten av att ha en svart docka,
en som såg ut som jag.
Det blev viktigt för oss att samla på svarta dockor.
Att visa att vi gillade dem, uppskattade dem,
hade råd med dem och ville ha dem.
Min mamma älskar verkligen dockor.
TV-PRODUCENT
Hon samlar på alla sorters dockor.
Troligtvis för att det inte fanns några svarta dockor när hon var barn.
Så hon har fascinerats av dem.
Om man aldrig förut i livet sett nåt gjort i sin avbild,
måste det vara ett starkt ögonblick för en kvinna.
I USA förbjöds svarta dockor på många platser.
KONSTNÄR
Så folk tillverkade dockor som såg ut som kuddar eller täcken.
Eller så tillverkades dem i kalikå för att föreställa svarta dockor.
I Karibien gjordes Topsy-Turvydockor,
som på ena sidan hade en vit docka med lång kjol
som man kunde vända på och dra ner kjolen för att se en svart docka.
Jag minns att det fanns svarta dockor men det var fördomsstereotypa dockor.
-Förstår du vad jag menar? -Ja.
Det fanns inga vackra dockor.
Vi vet åtminstone att de existerade…
PROFESSOR
…i Kenneth och Mamie Clarks experiment
med svarta barn som tillfrågades om sina dockpreferenser.
De använde svarta dockor i experimentet.
1938 - BEULAH MAE MITCHELL FÖDS
1940 - CLARKS DOCKSTUDIE
Vi lägger dem på ett bord.
Två vita och två bruna dockor.
De är exakt likadana förutom hudfärgen.
De har bara blöjor på sig.
Vi ställer några enkla frågor till barnen.
"Peka på den vita dockan."
"Peka på den bruna dockan."
Sen bad vi om deras preferenser.
Till exempel: "Peka på dockan du vill leka med."
"Peka på dockan som är en snäll docka."
"Peka på dockan som är en dum docka."
Majoriteten av de svarta barnen på den tiden
tillskrev faktiskt de positiva egenskaperna
till den vita dockan
och de negativa egenskaperna till den bruna dockan.
Sen frågade jag: "Peka på dockan som är som du."
Då tittade vissa av barnen på mig som om jag var djävulen själv,
för att jag satte dem i den sitsen.
Det markerar början på psykologers förståelse
av hur mycket skada människor kan ta
av etnicitetsfördömande.
Det sände chockvågor genom svarta gemenskaper.
Det blev tydligt att unga svarta tjejer saknade självkänsla,
inte såg sig själva som vackra och hellre lekte med vita dockor.
SEGREGATION FÖRBJUDS I SKOLAN
Ett resultat av studien
var att många av domarna i högsta domstolen som
införde förbudet mot separata skolor för vita och svarta,
sa att det var just det beviset som fick dem att bestämma sig.
Inte statistiken, inte de ojämlika resurserna skolorna fick,
inte den slarviga uppbyggnaden av skolorna.
Ingen av de sakerna var lika övertygande som Clarks studie.
Som ett resultat av det togs beslutet i högsta domstolen
att desegregera skolorna.
1953 - BEULAH FLYTTAR TILL KALIFORNIEN
1953 flyttade jag till Los Angeles med min mamma.
Min syster gifte sig i juli 1955.
Hennes svägerska jobbade på Mattel
och hon sa: "Vill ni jobba i sommar?"
För de anställde collegestudenter.
Man skulle vara 18, men jag sa att jag var äldre och fick jobbet.
Här är jag.
Jag snurrar på clownen i lådan.
Det står: "Eleanor Ruiz ser till att clownens överdel och underdel sitter fast
och Beulah Mitchell, vid maskinen, snurrar clownen."
Jag kallades "snurrare" och fick extra betalt för det jobbet.
Här är jag och min syster.
Vi började samma dag.
Här är Ruth Handler och Elliot Handler.
Vi jobbade för de ursprungliga ägarna, det var ett litet familjeföretag.
Vi älskade Ruth för hon var en så stark kvinna.
Ruth Handler åkte utomlands
och kom tillbaka och ville göra en docka med bröst.
Vi blev chockade.
Jag fick höra det först för jag hade blivit en ledarperson där.
1955 - BEULAH BÖRJAR PÅ MATTEL
1959 - BARBIE FÖDS
Barbie, du är vacker
Du får mig att känna
Att min barbiedocka är verklig
Dockorna döptes till Barbie och Ken efter hennes barn.
FAMILJEN HANDLER
Jag minns dem som barn. De är lite yngre än jag.
Den här boken skrevs av Ruth Handler.
Och i den här boken
nämner hon mitt namn.
Hur lyckades du bli vän med din chef?
Hon var alltid trevlig.
Jag jobbade på golvet och hon brukade komma och titta till oss.
Vi jobbade jättesnabbt och hon sa:
"Har ni några förslag på vad jag borde göra?"
Hon ställde frågor:
"Tror ni att den här dockan skulle sälja bra?
Vad kan förbättra den här dockan?"
Hon värderade våra åsikter lika högt som kontorsarbetarnas,
för vi tillverkade leksakerna.
År 1960 eller 1961 sa vi: "Vi önskar att det fanns en svart Barbie."
Hon sa: "Vad bra. Vi får se."
Att be Ruth Handler att lägga till
en svart Barbie i sin produktlinje
var en revolutionerande handling.
Vi tar ofta generationerna före oss för givet.
Stegen de tog var ofta anmärkningsvärda.
På 60-talet skapade Mattel vänner till Barbie som var svarta.
BARBIE-DESIGNER
Francie, originaldockan, släpptes 1966.
Hon marknadsfördes som Barbies kusin.
År 1967 släppte Mattel en svart version av Francie.
Christie släpptes 1968.
Jag var så stolt över min Christie-docka.
Hon beskrevs som Barbies barnvakt och bästa vän.
BLACK BARBIE-SAMLARE
"Hon kan inte vara båda," tänkte jag. Hon är inte nån barnvakt.
Ansiktsdragen liknade inte våra.
Kindbenen, näsan, läpparna, ögonen, alltihop.
De verkade tycka att det räckte att bara göra dockan mörkare.
SAMHÄLLSSAMORDNARE
Sen kom Julia.
Julia var en avbild av den första afroamerikanska kvinnan
som spelade huvudrollen i en tv-serie,
och det var Diahann Carroll.
Kliniken, det är mrs Baker.
Det var första gången en svart kvinna hade huvudrollen i en tv-serie.
Det betydde mycket för mig.
Jag hade själv börjat jobba med tv, och jag älskade henne.
Julia Baker var bäst.
Jag hade Christie-dockor.
Jag hade Cara-dockor.
Jag hade tre Cara-dockor.
De såg likadana ut, men de gjorde olika saker.
Jag tänkte nog aldrig att Cara och Christie inte var Barbies.
De var vad Barbie betydde för mig.
Men när jag senare fick veta att de inte var Barbies,
var det intressant att de så specifikt inte ansågs vara det.
1965 - WATTS-UPPLOPPEN
Lou Smith och Robert Hall, som hade bevittnat Watts-upploppet,
ville råda bot på fattigdomen och arbetslösheten
som rådde i Watts-området i södra Los Angeles.
De startade organisationen Operation Bootstrap
för att erbjuda arbetsträning.
Så att svarta får bli en del av den teknologiska världen som de undanhållits.
Vårt jobb är…
BOOTSTRAPS GRUNDARE
…att visa bättre sätt att använda sin talang
än att kränga saker på gatan, det är vårt jobb.
Operation Bootstrap hjälpte till att starta flera företag.
HISTORIKER
Ett av de mest framgångsrika var Shindana Toys.
Min pappa kände att svarta barn behövde en positiv självbild,
och han ville göra svarta dockor som såg ut som svarta människor.
Han övertalade Mattels ägare, Elliot och Ruth Handler,
att ge honom 200 000 dollar för att starta leksaksföretaget.
Lou Smith var före sin tid, och han var aktivist.
Det var en bedrift att tillverka leksakerna.
Det var en stor bedrift när de slöt avtal med Mattel.
De gav dem allt att jobba med.
De skickade folk från vårt företag som visade hur man gjorde svarta dockor.
Personal från Mattel lärde ut
tillverkningsprocesserna som de använde.
De ville verkligen att Shindanas leksaksfabrik skulle bli framgångsrik.
Det här är Baby Nancy.
DOCKSAMLARE
Hon föddes 1968.
Man kunde köpa Baby Nancy med håret naturligt, om man föredrog det.
Och så fanns hon med kort lockigt hår.
Det här är hennes originalkläder.
Det handlade om att fånga drag som mer överensstämde med verkligheten
än vad Mattel-dockorna hade gjort.
Hon hade en stämpel av autenticitet.
Hon är även den enda svarta dockan
som finns med i Toy Hall of Fame.
Det här är Disco Wanda.
Disco Wanda gjordes på 70-talet.
Shindana gjorde sin version av en modedocka.
Barnen fick inte bara leksaken, utan även ett litet häfte.
I häftet fanns sjuksköterske-Wanda, ballerina-Wanda.
Flygvärdinne-Wanda. De var baserade på riktiga människor.
-På riktiga svarta kvinnor? -Precis.
De modellerades efter lokala kvinnor och deras karriärer.
De ville visa upp karriärer
som just unga svarta tjejer kunde inspireras av.
Shindana gjorde dockor och leksaker tillgängliga för alla barn,
och de var jättefina och underbara att leka med.
Jag tror att det berodde på människorna som jobbade på Shindana
och de som drev företaget.
Alla anställda kom från South Central, Los Angeles.
Nittionio procent av dem kunde nästan gå till jobbet.
Trots att fabriksarbetarna inte kunde se när föräldrar köpte dockorna,
så kunde de känna det.
I slutändan blev Shindana Toys
den största tillverkaren av svarta leksaker under 70- och 80-talet.
De bevisade konceptet, att det fanns en marknad, som var lönsam,
och att det gick att göra produkter
som marknaden efterfrågade och uppskattade.
I början av 80-talet
började större företag ta efter deras modell.
Och till slut, 1983, lades det ner.
Jag jobbade 14 år i fabriken och 1969 lyckades jag få en tjänst på kontoret.
Jag trodde att det handlade om att de ville ha en brun person där.
För det fanns bara en svart kille
som var programmerare på sjätte våningen,
och jag var den andra som var svart.
Jag har alltid älskat människor, folk känner sig bekväma med mig.
Jag är bara en sån person.
1969 - BEULAH FÅR EN KONTORSTJÄNST
De anställde en svart tjej, Kitty Black.
1976 - KITTY BÖRJAR PÅ MATTEL
Hon hade gått på Trade-Tech.
Hon anställdes som kläddesigner.
Vår första svarta designer.
Jag heter Kitty Black Perkins.
BLACK BARBIE-DESIGNER
Jag designade den första Black Barbie-dockan för Mattel.
Jag svarade på en anonym annons.
Jag gick på intervjun,
och gick därifrån och tänkte:
"Jag måste få det här jobbet. Inget annat duger."
Jag ombads ta med en design.
Ta en docka, klä henne, ta med mönstren
och det färdiga plagget.
Jag kom tillbaka med sex designer istället för en.
Beulah Mae la grunden för att Kitty skulle kunna tas in som ett proffs.
De hade acklimatiserat sig till att ha
en stark, kompetent svart kvinna på arbetsplatsen.
Det möjliggjorde nästa steg,
att anställda en stark, kompetent svart kvinna som designer.
Om Kitty skulle ha fått den tjänsten om inte Beulah varit där,
vet vi inte säkert.
Jag träffade Beulah andra dagen jag jobbade på Mattel.
Vi var stolta över henne för hon körde en sportbil
och hon matchade vår Black Barbie.
Vi tyckte att hon var en Black Barbie. En riktig Black Barbie.
-Hur är läget? -Kitty!
Vad fin du är. Hur mår du?
-Jag är så tacksam att få vara här. -Okej, tjejen.
-Jag är med i MIES-klubben. -Vad är det?
Minns inte ett skit.
Jag är också medlem där.
-Jag jobbade på Mattel i 28 år. -Okej.
Jag kände Beulah under hela den tiden.
Direkt från Trade-Tech.
Den första svarta designern för Barbie.
Jag ställde Black Barbie framför alla Barbies,
och hon gjorde så bra ifrån sig.
Det var en fantastisk tid för mig.
Alla svarta som jobbade på företaget,
oavsett deras position, de var väldigt få,
kom för att hälsa på mig.
Det kändes så fint.
Jag heter Shonda Rhimes.
Jag är tv-producent, författare,
och den första kvinnan som skapat tre tv-serier
som nått milstolpen 100 avsnitt.
Nån måste vara den första. Men jag ville inte, det kändes som en börda.
För om jag misslyckades, skulle nån annan då få chansen efter mig?
Det kändes viktigt.
Skulle en svart kvinna få huvudrollen i en tv-serie igen?
Det var viktigt.
Jag heter Misty Copeland. Jag är en professionell ballerina.
Jag är den första svarta kvinnan som nånsin utsetts till premiärdansare,
under American Ballet Theatres 80-åriga historia.
Jag träffade Susan Fales-Hill, som satt i American Ballet Theatres styrelse.
En otrolig svart kvinna som blev min mentor
och verkligen öppnade mina ögon för
vikten av att svarta kvinnor går samman och stöttar varandra.
Jag heter Ibtihaj Muhammad.
Jag är en olympisk atlet.
Jag är fäktare och även en Barbie.
Eftersom jag växte upp som den enda afroamerikanen,
det enda barnet som bar hijab,
ibland, även i en sport som fäktning,
där man fäktas med en sabel, ibland som ensam tjej.
Jag lärde mig tidigt att stå upp för mig själv
och inte vara rädd för att sticka ut.
Det är en protest.
Det är en protest att vara en svart kropp på den scenen,
en del av historien som inte inkluderat en, inte är gjord för en.
Den pressen gav mig energin att fortsätta,
för att ställa sig på den scenen
kan förändra en annan människas liv.
När jag väl blev solist och premiärdansare,
var känslan: "Om inte jag tar mig hit,
när får då nästa svarta tjej den här möjligheten?"
Det gjorde min strävan obeveklig. Typ: "Jag måste klara det här."
Hon var vår första svarta designer.
Jag minns när Kitty samlade oss
och sa: "Borde de inte göra en docka som har svarta drag?"
Det grubblade hon på.
Jag tror att det är skadligt
när man tvingar bruna barn att leka med vita dockor.
Jag heter Monica Bailey.
Jag är trebarnsmamma.
Jag växte upp i Inglewood, Kalifornien, och till stor del i Arizona.
Det var en liten stad, så att ens hitta platser
för svarta människor var svårt.
Jag lekte mest med vita dockor.
Jag brukade ta hårgelén, som mamma brukade lägga i mitt hår,
och lägga det från hårbotten och utåt,
kamma det, försöka göra det krulligt, fluffigt,
för att likna mitt hår.
Även om jag inte lyckades
gjorde det att jag kände mer samhörighet på nåt sätt.
De blå ögonen, jag tog en krita eller penna
och gjorde ögonen bruna.
Mina Barbies var vita och jag kände att jag borde se ut som dem.
Men att ha det
som standard fick mig att känna att jag och andra svarta tjejer inte dög.
Som att jag måste se ut som dem, vara som dem.
Jag minns det. Jag ryser nu när jag tänker på det.
Det var väldigt…
Ja.
Wow! Det hade jag inte väntat mig!
Jag minns bara
att jag inte kände mig vacker.
På grund av min hud
och texturen på mitt hår.
Och att vara omgiven av människor som inte såg ut som mig
och som inte accepterade mig.
Det var tufft.
Det var väldigt tufft och svårt.
Ens tankar…
SKÅDESPELERSKA
…och allt som man uppfattar som sant eller osant, lär man sig som barn.
Och om de här barbiedockorna inte representerar
hur ens verklighet ser ut, vad är då budskapet till de barnen?
"Du existerar inte."
När jag designade den här dockan
fanns det ett behov hos unga svarta tjejer,
att få leka med nåt som såg ut som de gjorde.
Jag ville att hon skulle visa en svart kvinnas look.
Original-Barbie hade alltid långklänning
och långt hår.
Jag ville att hon skulle vara den kompletta motsatsen till Barbie
och den kompletta motsatsen till Christie,
så jag gav henne djärva färger, djärva smycken, kort hår
och en omlottkjol som faktiskt visade hud.
Diana Ross var en av mina favoritsångare.
Modet som jag skapade
såg ut som nåt som Diana Ross skulle haft på sig.
Det fanns en annan hårdesigner som hette Mellie Phillips,
och hon var svart,
så vi valde kort naturligt hår.
Jag hade själv mitt hår så på den tiden.
Det fanns en skulpturdesigner, Abol. En brun man.
Vi gjorde hennes läppar lite fylligare. Vi gjorde hennes näsa lite bredare.
Hennes hy är lite ljusare än det mörkaste vi kunde ha valt.
Jag föredrog det bara,
jag föredrog den färgen.
Jag visste att Black Barbie var annorlunda.
Jag insåg inte hur stort det var.
1976 - KITTY BÖRJAR PÅ MATTEL
1980 - BLACK BARBIE SLÄPPS
1959-1980: 21 ÅR MELLAN ATT BARBIE OCH BLACK BARBIE SLÄPPS
FÖRSTA SVARTA DOCKAN SOM HETER "BARBIE"
"BLACK BARBIE REPRESENTERAR SVART KULTUR"
"BLACK BARBIE HÖJER RIBBAN FÖR SVARTA DOCKOR"
Jag kan fortfarande känna glädjen jag kände
när jag först fick höra om Black Barbie.
Original-Black Barbie är så ball.
BARN-BARBIEMODELL
Hon har perfekt afro.
Hon är på väg ut på stan…
FÖRFATTARE
…i en het röd klänning.
Hon har verkligen melanin i huden. Hon är en riktig brun tjej.
När föll du för Black Barbie?
Första gången jag höll henne i handen.
Det står: "Hon är svart. Hon är vacker. Hon är glödhet."
Man kände sig stolt första gången man såg Black Barbie.
För mig var det ett sånt steg framåt,
att de kallade den svarta dockan för Barbie,
och inte Francie eller nåt annat.
Det gjorde den svarta tjejen till historiens hjältinna.
I all lek med Barbie som man kan föreställa sig, står hon i centrum.
Hon är balens drottning.
Hon är den man vill vara.
Jag tror inte att nån vill vara balens drottnings bästa vän.
Det är som ett slags erkännande av ens existens,
av att man finns och att man är värdefull.
Att dockan kallades för Barbie…
SKÅDESPELERSKA
Att slåss för att den inte bara ska kallas för en modedocka eller att:
"Det här är också en Barbie."
Det sände budskapet att det är vackert att vara svart.
Jag är så tacksam över att vi numera är inkluderade i det arvet.
Bland de vuxna i min familj
diskuterades det, om det här var ett steg framåt.
Om hon såg ut som en docka man skulle vilja ge till en familjemedlem.
Det är synd att vara kritisk, men allt handlar om håret.
Vi satte ihop en fokusgrupp.
Vissa av mammorna kommenterade att
håret var kort istället för långt,
att klänningen var tight istället för vid.
De visste inte om det var avsiktligt
eller om det var trångsynt.
Mattel bjöd då in…
…en barnpsykolog för att diskutera dockan.
Det handlade om samma känsla som mammorna hade haft.
Men när barnpsykologen fick veta att designern var svart,
gick känslan bort.
Det tog 21 år för en svart modedocka att bli värdig namnet Barbie.
Jäklar, det är en docka, hörni.
Jag visste inte ens att Black Barbie fanns innan min moster berättade historien.
Det fick mig att undra: "Känner folk till Black Barbie?"
-Får jag se henne? -Ja.
Det här är en av hennes outfits.
Åh, okej, jag har faktiskt sett henne.
Jag tyckte att hon såg ut precis som Diana Ross.
Ja, jag har sett henne. Tack.
Det missade jag. Hennes hud är lite ljus, men…
Som en Foxy Brown.
-Ja. -Hon ser väldigt 70-tal ut.
Söt outfit. Hur den är skuren vid axlarna.
-Den är söt. -Ja.
Och det här är deras version av ett afro antar jag?
Jag visste knappt att hon fanns.
SKÅDESPELERSKA
När det hände såg jag det definitivt inte som nåt banbrytande.
Jag såg nog aldrig den första.
STYLIST
Den kanske inte kom till min butik.
Jag såg den aldrig i nån affär.
Nu är jag 40 och tänker: "Så den existerade?"
Det är fint att se att de avbildade
hur en svart kvinna såg ut på den tiden,
åtminstone från halsen och upp.
Jag är besviken över att jag aldrig såg den.
På tal om det, väcktes en annan fråga: "Marknadsfördes Black Barbie?"
Jag såg aldrig reklamfilmerna.
Jag kollade på tv där barnreklam sändes men jag tror inte att jag såg nån reklam.
I all Barbie-reklam man såg var Barbie vit.
Om svarta dockor hade marknadsförts som nåt eftertraktat som alla ville ha,
skulle de ha sålt lika bra, om inte bättre,
än vita Barbie.
Jag tror att jag fick en kopia.
Jag tror aldrig att jag fick just…
För de var svåra att få tag på.
Om Mattel hade förstått hur populära de skulle bli,
skulle de nog lagt mer krut på att skapa
en hel värld av svarta dockor, istället för bara en.
MATTELS KOMMENTAR OM MARKNADSFÖRINGEN AV BLACK BARBIE:
"GÄLLANDE TRYCKT REKLAM OCH REKLAMFILMER FÖR BLACK BARBIE,
HITTADE JAG EN ARTIKEL SOM SÄGER
ATT DOCKAN MARKNADSFÖRDES I VÄLDIGT LITEN UTSTRÄCKNING.
JAG HAR INTE HITTAT NÅT AV DET BEGRÄNSADE MATERIAL SOM KAN HA FUNNITS."
1968-1983: SHINDANA TOYS 15 ÅRS VERKSAMHET
1985 - BARBIES DRÖMHUS
Jag har i smyg börjat älska historien om min moster, Kitty, Black Barbie,
och att prata med folk om svarta dockor.
Jag säger inte att jag älskar dockor nu,
men jag börjar förstå varför de inte bara är viktiga för henne, utan i allmänhet.
EFTER: TÄNJER GRÄNSER
Det får mig att tänka på lilla Lagueria
och hur hon och hennes syster brukade leka.
Vi brukade sätta kjolar på huvudet
och låtsas att det var långt, blont hår.
Som barn förstod vi inte vad det betydde.
Men nu har det gett mig mycket att tänka på när det kommer till lek
och vad det skulle innebära om det fanns en värld av Black Barbies.
1991 - SHANI SLÄPPS
Shani är här!
Shani, Shani Du går, du ler
Vem då, tjejen? Du, tjejen Du har stil
Här är Shani med vänner.
Så heta
Vi älskar era looks
Jag gjorde även en uppsättning svarta dockor som hette Shani.
Den produktlinjen var ett resultat av
Black Barbies succé.
Jag började samla barbiedockor på college.
FD PROJEKTDESIGNER FÖR BARBIE
Shani var banbrytande.
Det fanns Asha, som hade ungefär din hudfärg,
och skarpare drag.
Det fanns Nichelle, som ser ut exakt som min moster Toosley, min mammas kusin.
Hon var mörkbrun.
Och det fanns en Shani, som bara var en snygg brun tjej.
Det var revolutionerande.
Dockorna släpptes
vid en enorm tillställning i New York.
And I wonder
-Wonder -Wonder
Who's
Loving…
De ville göra en docka i flera olika nyanser,
för att spegla det afroamerikanska samhället.
Det fanns en artikel i The Village Voice.
Det skrevs om dockorna på flera uppslag, om vilken viktig ny grej det var.
Jag sparade artikeln. Den ligger i nåt förråd.
Shani blir vår entrébiljett till den etniska marknadsplatsen.
Hon kommer att marknadsföras rejält, vilket är första gången.
För tillfället finns ingen uppsättning afroamerikanska dockor
som har sina egna reklamfilmer, tryckta annonser
pr-fokus och marknadsföringsaktiviteter som vi tagit fram.
Jag heter Isis McKenzie Johnson.
Jag föll för Black Barbie när jag var tonåring.
Jag är från Watts i South Central LA. Där var det tufft.
Man hann inte vara fåfäng. Man ville bara överleva dagen.
När min familj flyttade från stan till Rancho Cucamonga,
fanns det inte så många bruna människor där.
Jag kallades för n-ordet och "chokladkaka".
Jag kallades så många nedsättande saker på grund av hur jag såg ut.
Jösses, jag förstör sminket.
Jag kunde inte relatera till nåt på tv,
och hitta en flykt från en verklighet som hånade mig för hur jag såg ut.
Många barn kan fly till tv:n,
men när jag tittade på tv var alla vita.
Och när jag äntligen såg svarta i tv-program,
var de alltid fattiga.
Det var en ständig påminnelse om att livet alltid kommer vara tufft.
När Black Barbie kom ut på marknaden representerade hon framgång, skönhet.
Jag kunde se möjligheter för mig själv i henne.
Unga vita tjejer kunde se möjligheter i sina Barbies.
Jag försökte se möjligheter i de dockorna,
men påmindes istället om att det inte var möjligt för mig,
för att jag är svart.
När Black Barbie kom ut
tänkte jag: "Det kanske är möjligt för mig."
De som tycker annorlunda kan dra, för det gjorde skillnad för mig.
Black Barbie gjorde skillnad.
Jag hade gjort ett namn för mig och tilldelades en arbetsgrupp,
så att vi kunde göra ännu fler dockor.
DOCKDESIGNER
Jag heter Stacey McBride-Irby, före detta Barbie-designer.
Som liten flicka älskade jag att leka med dockor.
Barbie var min favorit.
Det var därför jag ville bli modedesigner.
Det fanns en artikel i Los Angeles Times om Kitty Black Perkins.
Min pappa sparade artikeln åt mig
för att han ville inspirera och stärka mig.
När jag kom in i klädindustrin i början av 90-talet,
fanns det inte många som såg ut som jag.
Men jag hade ingen plan B.
Jag tog fram artikeln om Kitty Black Perkins.
Jag ringde henne.
-Hej! -Hej!
Hur är läget?
Första gången jag såg Kitty hade hon en vit kostym på sig,
hon hade stort lockigt hår
och jag tänkte: "Herregud, hon är en
ängel, skådespelerska och Barbie i ett."
Hon hade en cabriolet, så att hennes hår kunde blåsa i vinden.
Det var nåt speciellt med dig bara.
Intervjun gick bra. Hon gav mig en uppgift.
Jag skulle åka hem, köpa en barbiedocka och skapa en utstyrsel till den.
När vi satt och pratade om hennes förväntningar,
mål och allt sånt,
så tog Stacey fram en mapp.
Hon hade en massa artiklar,
som hon hade klippt ut från tidningar, om mig.
Hon försökte få det att se ut som om de bara ramlade ut.
-Men de gjorde det. -Vänta.
Hon tappade dem med flit så att jag skulle se det.
Det gjorde att du fick jobbet.
Hon var väldigt ambitiös.
Hade många bra idéer.
Så jag anställde henne.
1996 - STACEY ANSTÄLLS
Jag minns första gången Kitty tog med mig på en rundtur
och jag träffade din moster Mae, som var så livfull.
Kitty presenterade mig och varje gång jag gick över till huvudkontoret,
sa hon: "Hej, lilla Kitty."
Det är oklart om hon visste att jag hette Stacey.
Jag blev receptionist 1989 och jag slutade 1999.
Jag träffade folk från hela världen.
Det bästa när man kommunicerar är att le.
Hon hade så mycket energi och det var härligt att se en svart kvinna
på Mattels huvudkontor.
Jag lärde mig allt som jag behövde veta om leksaksindustrin
av Kitty Black Perkins.
Jag anställde henne som designer.
Jag anställde en till svart designer.
Han hette Thomas Quinn.
Jag bara vägledde dem i att göra sin egen grej,
och de var jättebra.
Efter ungefär två år
ombads jag att jobba i ett av de andra Barbie-teamen.
Det var lite läskigt, men jag var glad.
Jag kände mig redo,
men det var en helt ny värld för jag behövde konkurrera på egen hand.
2003 - KITTY SLUTAR PÅ MATTEL
Jag slutade på Mattel 2003.
När jag slutade,
tog Stacey sig an en stor roll, vilket var toppen.
Vet du inte varför
2008 - AKA-BARBIE SLÄPPS
Jag vill bli en AKA
En Alpha Kappa Alpha
Jag ville bli en AKA
En av mina kollegor sa: "Stacey, vi har en AKA-docka.
Vill du designa den? För jag vet inget om det."
"Ja, gärna!" svarade jag.
Kvinnoföreningen Alpha Kappa Alpha grundades 1908.
Det var ett århundrades… Det var en jubileumsdocka.
Ett samlarobjekt.
Här är några av mina originalskisser.
En kallades Den samtida gudinnan.
En var Affärskvinnan.
Och en… Hon ska på en grekisk fest.
AKA-föreningen ville faktiskt ha alla tre.
Men vi kunde bara producera en.
Folk letade efter den.
Den fanns inte hos Mattel. De ringde mig.
Den var slutsåld.
Har du dockan?
Ja, jag har allt som har med Kamala att göra.
Man måste ha den. Det är en stor grej.
Den här dockan skapade jag själv.
Jag gjorde själv research, det kändes bra. Det betydde nåt för mig.
Då började jag bli riktigt exalterad över vad som kunde komma härnäst.
Det var då So In Style föddes.
Hej, jag heter Sierra, och det här är min mamma, Stacey.
Sierra inspirerade mig att designa en uppsättning afroamerikanska Barbies
för jag ville ge henne dockor som liknade henne,
nå tjejer i mitt område,
och ge dem dockor som de kunde relatera till.
Min dotter lekte inte med Barbie på den tiden.
Som Barbieälskare förstod jag inte varför.
På Mattel funkade det så att marknadsavdelningen kom med en idé
och vi skapade utifrån den.
Sen la de till: "Åh, och vi behöver en svart docka också."
Så alla dockor kom inte i svarta versioner.
Men sen kanske butikerna inte valde den afroamerikanska dockan.
Jag ville skapa en uppsättning dockor som återförsäljarna inte kunde motstå.
Storasystern som var mentor åt sin lillasyster
i matte, musik, cheerleading, forskning konst eller journalistik.
Jag ville att de skulle ha en rolig aspekt men även att de skulle vara bildade.
Mattels Afroamerikanska Forum hjälpte till att slåss för idén.
Stephen gjorde loggan.
David kom på: "So In Style, S.I.S."
Förpackningsdesignern och jag gick och shoppade
på Slauson Swap Meet för inspiration.
Så det var ett helt team som skapade det tillsammans
och det kändes jättebra.
Min dotter älskade de där dockorna.
Det var kul att nåt jag skapat kunde bringa min dotter så mycket glädje.
Det var viktigt för min mamma att mina systrar och jag
såg oss själva i våra leksaker.
Så hon köpte bara svarta Barbies till oss.
Jag fick veta tidigt
att vi inte skulle ha några vita dockor i huset.
Jag gjorde hijabs till mina dockor när jag växte upp.
Speciellt om jag lekte med bilarna.
Jag hade jämt hijab i cabrioleten, för hårets skull.
Jag såg dem inte som dockor.
De representerade vem jag ville bli i framtiden.
Så de var läkare, advokater, flög över hela landet. Gjorde saker.
Mitt yrke är att berätta historier
om mäktiga, intressanta kvinnor, med spännande liv.
Jag gjorde det när jag var fem med.
Om inte Kerry Washington i Scandal är en Black Barbie,
när det gäller alla outfits, då vet jag inte vem som är det.
EN RIKTIG BARBIE
Jag kallas Byronique Barbie.
Jag är en självutnämnd Black Barbie.
Jag har tatuerat det på fingret, "Barbiedocka".
Jag har en hel garderob, örhängen.
På det ena står mitt förnamn, "Byronique". Och "Barbie" på det andra.
Jag förkroppsligar en Black Barbie på mitt eget sätt,
genom att vara äventyrlig och prova många olika yrken.
Jag har hoppat fallskärm två gånger. Jag har simmat med hajar på Hawaii.
Kört jetski. Jag har paraseglat.
Länge kändes det som att det bara var vita kvinnors grej
att vara äventyrliga och göra spännande saker,
leva olika sorters liv.
Men när man fick se en svart Barbie göra samma saker
kändes det så viktigt, och jag försöker leva efter det.
Det är mycket press och stress att vara en stark, självständig kvinna.
Att gå igenom livet på det sättet, och göra det på ett avslappnat sätt,
det är det som Black Barbie står för.
Att kunna hantera pressen och stressen,
och fortfarande vara söt, ha klass och vara avspänd.
Bara var sig själv
och få varje dag, och stund, att räknas.
-Hon har verkligen inspirerat dig. -Det har hon.
Under dagens lopp brukar jag fråga mig: "Vad skulle Black Barbie göra nu?"
Varje år gjorde vi ett event för United Negro College Fund.
De ville fira Black Barbies 30-årsjubileum.
Jag visste inte att det var Stacey som stod bakom 30-årsjubileet.
Jag kom tillbaka till ett firande och fick reda på att hon låg bakom,
det gladde mig, för hon var den mest lämpade.
Här är den första Black Barbie
som jag designade för 30-årsjubileet.
Och här är min tolkning av dockan från 1980.
Jag ville piffa upp henne lite för jag trodde att båda skulle auktioneras ut.
Men de valde bara en.
Jag inspirerades av utskärningarna i dockans ursprungliga jumpsuit.
Hon är lite sexigare, så öppningen fick vara fram
och istället för en kort jumpsuit, gjorde jag en längre med öppna byxor.
Sen la jag till lite strass.
Det här är faktiskt min Chandra So In Style Barbie,
med den mörkare hudtonen.
FÖRUTOM ATT AUKTIONERA UT DEN ENDA 30-ÅRSJUBILEUMSDOCKAN,
ÅTERLANSERADE MATTEL BLACK BARBIE 2010.
2020 - BLACK BARBIES 40-ÅRSJUBILEUM
Jag trodde att det här skulle handla om larviga dockor,
men Black Barbies historia berör djupare än så.
Jag relaterar till en docka, hörni.
Jag känner samhörighet med henne, med min moster, Kitty och Stacey
på ett sätt jag inte kan sätta ord på.
Att höra den här legendariska historien om hur representation funkar
skänker mig så mycket glädje just nu.
Jag är spänd och nyfiken på
vem som designar Black Barbie för 40-årsjubileet 2020.
Har du hört nåt om firandet av Black Barbies 40-årsjubileum?
Som är…
-Nästa år. -Ja.
Jag har inte hört nåt
om 40-årsjubileet av Black Barbie.
Det vore toppen.
Ring mig. Jag vill komma och fira med er.
Skulle facklan skickas vidare?
Tydligen…
inte.
Bill är en sån person som växte upp med Barbie.
Han gjorde Barbie till sin karriär.
Vi jobbade nog tio år ihop.
Jag heter Bill Greening.
Jag är huvuddesigner för Barbie Signature.
Jag har jobbat för Mattel i 25 år.
Jag lekte med Barbie som barn.
Många dockor jag lekte med var Kittys.
Jag lekte jämt med Barbies med min kusin, och lekte med många av Kittys designer.
Vi lekte med Pretty Changes, Black Barbie.
Vi lekte med Pink and Pretty.
Så Kitty är en stor del av min barndomsrelation till Barbie.
Jag tänkte verkligen på den första dockan hon gjorde,
och hur vi kunde behålla de delar som Kitty gillade.
Jag gjorde mitt bästa. För att de skulle höra samman,
men också för att ge den en slags modern twist.
-Du gjorde ett fantastiskt jobb. -Tack.
Det betyder… Att Kitty godkände den var…
Den bästa komplimangen nånsin.
Jag ville hedra Kitty med den här dockan.
Jag vill även säga,
om designer-aspekten,
att det är svårt att hitta designers som inriktar sig på dockor.
Just nu har vi ingen svart designer i teamet.
Jag vet att det är väldigt viktigt för ledarskapet.
Det här är en möjlighet
för alla svarta tjejer,
alla svarta killar,
att verkligen rikta in sig på
att replikera Black Barbie.
Jag hoppas att det kommer en ny Kitty, Stacey eller Stephen i framtiden
som kommer att göra ett avtryck.
En intressant sak med svarta dockor,
är att när de tillverkas av svarta personer,
så blir de så varierade.
Så många olika idéer kommer fram.
Så många lookar.
Så många sätt som de skapar på för sina dockor.
Det är väldigt intressant för det blir inga trista dockor som man sett förut.
Utan det blir fantasifulla och kreativa dockor.
Jag heter Mason Williams.
Jag är chef för mångfald, rättvisa och inkludering på Mattel.
Jag har varit i leksaks- och spelindustrin i 25 år nu.
Jag känner mig stolt när jag pratar om Barbie.
Våra brister uppmärksammades
och vi förstod att vi behövde fokusera på mångfald.
Vi behövde bli medvetna om kroppsbild och allt sånt.
På Mattels designavdelning finns några svarta designers,
men inte så många fler än när Kitty jobbade där.
Företagen har vuxit, men inte exponentiellt.
Siffrorna har ökat, men knappt.
LEKSAKSMÄSSAN
Vi börjar med att kolla på hur det ser ut på designavdelningarna
i hela leksaksindustrin, okej?
Svarta är de mest underrepresenterade.
Det förvånar nog ingen.
För man vet inte att man kan bli nåt om man aldrig sett det.
Jag går på karriärdagar. Jag har gjort det i 20 år.
Jag skriver alltid, "Mason, leksakstillverkare".
Det har jag alltid gjort, oavsett vad min tjänst varit.
Jag vill visa att det finns människor som gör det här.
Vi måste engagera folk tidigare.
På gymnasienivå. Samarbeta med HBCUs och annat.
Hitta nya sätt att bedöma folks färdigheter,
utbildningskraven.
Investera i framtidens talanger.
Det krävs att man säger: "Nu gör vi det här."
Det är det viktiga.
Men de konversationerna har uteblivit ett tag nu.
Jag heter Tasja Kirkwood.
Jag är global kundchef på Mattel.
Jag pratar med barn hela dagarna.
Mycket av det jag gör driver design- och utvecklingsprocessen,
och det är viktigt, speciellt när det gäller det här ämnet.
Det är viktigt att hitta morgondagens talanger.
Det handlar om mångfald, men även i hur man tänker, eller hur?
Alla tänker olika, har olika erfarenheter.
De olika tankesätten får sen påverka allt vi gör,
design, utveckling, marknadsföring, strategi, med mera,
det är så viktigt.
Vi måste visa upp vad de här jobben innebär
och vilken chans att påverka de utgör.
Det är grejen, eller hur? Det var det Black Barbie gjorde.
Hon visade karriärmöjligheter. Det är det vi måste fortsätta med.
Okej, nu gör vi det här.
Nu kickar vi igång de där uteblivna samtalen.
Allt det här började med en fråga
från ett samtal mellan mig och min moster.
Kolla hur långt vi har kommit, från en svart Barbie
till en värld av svarta Barbies
till att fler svarta kvinnor blir Barbies.
Jag tror på allt det här.
Jag minns när jag fick höra att Mattel hade ringt och sagt:
"Vi vill göra Shonda till en Barbie. Vill hon bli en Barbie?"
"Absolut", sa jag. Det kändes så spännande.
Det kändes magiskt.
Att få höra att de vill göra en Barbie i ens avbild.
Det var så spännande.
Jag tänkte: "Jag får vara en del av nåt som känns ikoniskt,
men på ett annat sätt, för nu är svarta kvinnor en del av det."
Det här är min Barbie. Jag storgrät första gången jag såg henne.
Jag älskar den här dockan. Det här är min docka, Shonda-dockan.
Jag kallar henne glamour-Shonda för hon är uppklädd.
Det här är min andra barbiedocka.
Ballerinaprinsessan
som jag spelade i Disneys Nötknäpparen och de fyra världarna.
Jag var absolut en del av processen.
Shondaland har en fantastisk designchef,
Sandie Bailey.
Så Sandie hade de där konversationerna med Mattel,
om hur dockan skulle se ut.
Hon gav mig saker och jag sa: "Min rumpa är för liten."
Och hon tog upp det med dem på bra sätt.
Först skickade vi referensfoton.
DESIGNCHEF SHONDALAND
Shonda och jag försökte välja ut kanske fem till åtta bilder
som hon kände hade rätt hår, rätt ansikte och smink,
under den tidsperioden som dockan skulle tillhöra.
Jag ville att folk som såg den skulle tycka att den gav en rättvis bild.
Inte nån perfekt, retuscherad version.
Jag såg till att hon hade tjock midja.
Att hennes bröstparti såg ut som mitt.
En är mer timglasformad
och deras rumpor är definitivt olika.
Vi valde den här.
Hon ska representera mig.
När jag fick sista versionen av dockan var bysten för liten.
"Det är för sent", sa de. "Vaddera bh:n", sa jag.
Så vi vadderade bh:n.
Som barn fick jag höra att jag hade stora ben.
Men de här benen hjälpte mig vinna en olympisk medalj.
Så jag ville att min Barbies ben skulle vara starka och atletiska.
Jag ska bli en andra Barbie, vilket är fantastiskt.
Att de kom tillbaka och sa:
"Vi vill göra en till som representerar ditt arbetsliv."
Hon skulle se mer professionell ut.
Den andra Barbien blev en möjlighet
för unga tjejer att se en författare,
en brun kvinna i en sån position.
Jag har alltid sagt att man måste våga drömma om nåt.
Men det går inte om man aldrig sett det.
Jag köper bara svarta dockor till mina döttrar.
Jag försöker hitta dockor som har samma hårstruktur som dem,
så att de kan relatera ännu mer.
Nu är det normalt att de också kan ha dreadlocks.
Eller afro. "Varför inte?"
Det finns en barbiedocka i rullstol. Det är toppen.
Allt det där är nödvändigt. Det är nödvändigt i vår värld idag.
Jag har en dotter. Hon är ung, sju år.
I lekens påhittade värld handlar det om gemenskap.
Så hon har dockor i olika färger.
Jag vill att hon ska veta att förutom henne själv
finns många olika människor
som pratar olika språk och har olika idéer
och olika perspektiv.
Det kan förändra världen på så många sätt.
Det låter intensivt och stort,
men det är sant.
Barn kan lära sig om inkludering redan vid ung ålder. Och om mångfald.
De kan lära sig om olika hårstrukturer och melanin
och alla saker som,
om man bara tittar på dockor och Barbies som ser ut som en själv,
så öppnar man inte upp sinnet för det.
När nån vit jag känner får barn, så vet de
att de får en svart docka av mig och en bok med svarta barn.
Samma sak när mina svarta vänner får barn.
Jag har bara fått positiv feedback.
Ingen har sagt: "Varför gav du mig den här?"
Barn älskar det.
Men hur mycket mer krävs?
Barbies är mer inkluderande nu.
Jag vill tro att lilla Lagueria skulle ha gillat att leka med såna Barbies.
Men jag undrar fortfarande hur mycket som har förändrats?
FRAMTIDEN: HUVUDROLLEN
Jag heter Amirah Saafir.
Jag är professor vid Cal State Fullerton, på avdelningen för studier av unga.
Jag är intresserad av hur kontextuella faktorer,
speciellt i skolan, påverkar hur svarta barn ser på att vara svart.
Så idén var att prata med barn
och visa dem Barbies som de ser ut idag
och höra deras tankar om dem.
Vi inspirerades av Clark och Clarks dockstudie.
Vi hade ett annat upplägg, men vi tog inspiration därifrån.
Vår intention var att inte låta konversationen handla om svart versus vit
utan om alla nyanser, former och storlekar
som Barbie finns i.
Och i den sista delen samtalar vi med experter,
forskare och specialister inom en mängd olika ämnen,
för att få ett omfattande perspektiv av vad allt det här betyder.
Är ni redo?
Vi ses på mållinjen
Vilken är finast?
Jag tycker att den finaste är…
Brooklyn.
-Är Brooklyn finast? -Ja.
Vad gör henne finast?
För hon har svart hud som oss alla.
Ja, hon har svart hud som oss alla.
Det har du rätt i.
Och hon har förmågan att spela gitarr.
Vilken är finast?
Den här.
Vad gör den här Barbien så fin?
-Hennes klänning. -Gillar du hennes klänning?
Finns det nåt annat som gör henne fin?
-Hennes skor. -Skorna.
Jag älskar hennes outfit.
-Och jag älskar hennes frisyr. -Och frisyren.
Jag gillar hennes tröja, handväska, de fina skorna och håret.
När de pratar om dockorna och sina favoriter,
pratar många av dem om klänningarna eller skorna de har på sig,
och sällan om deras hudfärg.
Jag vill höra vad ni tänker om det.
Och vad ni tror att det betyder,
hur de tänker och ser på ras.
Eller hur medvetna de är om det.
Jag jobbar på en allmän grundskola…
REKTOR
…och när de pratar om nåt relaterad till ras,
använder de inte ordet "ras".
-Just det. -Jag hör aldrig det ordet…
Jag har aldrig ens sett det i läroplanen.
Det är snarare "etnicitet", "kultur".
När man ser klippen
säger de ord som "kultur", "etnicitet", "religion".
Saker som gör människor unika.
Har ni hört talats om ordet "ras"?
-Nej. -Nej?
-Nej. -Vad betyder det?
Vilken bra fråga.
När jag tänker på ras… Tänker jag att man byggt något som rasar.
Som ett torn som rasar? Just det.
Om ni pratar om ras med era familjer, vilka ord använder de?
"Döm inte boken efter omslaget."
Vad betyder det?
Typ om nån översittare gör narr av en.
Om jag säger ordet "ras".
Vad tänker ni då?
-Rasism. -Du tänker på rasism?
Vad är rasism?
När folk dömer en på grund av ens hudfärg,
hur man ser ut och ens kultur.
De verkar inte kunna just ordet "ras".
-Men "rasism" dök upp snabbt. -Ja.
Vad säger er familj och era föräldrar till er om att vara svart?
Att vara modig och alltid komma ihåg att jag är en vacker svart drottning.
Mamma säger att jag ska vara stolt över min svarta hud,
och om nån som inte har svart hud frågar: "Vad är 'Black girl magic'?"
Så ska jag svara: "Inget som du skulle förstå."
De säger att
det är okej att vara den man är även om man ser annorlunda ut.
För man är en människa som alla andra.
De säger att det inte är okej att poliser är elaka mot oss
och tvingar ner oss på marken när vi inte gjort nåt.
De använder inte samma terminologi som oss vuxna,
men de vet vad ras betyder.
Nån sa: "Black Lives Matter. Black Girl Magic."
Så de är medvetna om det.
Men vi måste ge dem ett vokabulär.
PROFESSOR
Det är språket, vad de får höra på olika platser,
men inte nödvändigtvis hur de lever
och hur de ser andra leva.
För om alla är lika mycket värda och hudfärg inte spelar nån roll,
varför blir svarta män dödade av polisen på gatan?
Vad spelar Barbie för roll i barns förståelse av det här?
Är det Barbie eller Mattels ansvar
att ha tydligare intentioner med det de gör
så att barn kan lära sig om det här?
-Ja. -Tycker du det?
För jag tycker det är samhällets ansvar i stort.
Och det finns många sätt som…
som Mattel kan
göra det mer tydligt vilken ras, etnicitet eller kultur en Barbie har.
Finns det ett team på Mattel
som fokuserar på vad olikheter innebär och hur de ser ut?
Det vore intressant. Det vore verkligen…
Om vi är ute efter förändring, krävs det mer än en person.
Det måste vara ett team som jobbar målinriktat.
-Ja. -Det måste vara rätt team.
Vilken Barbie ser ut som du?
-Tycker du att den här Barbien liknar dig? -Ja.
Den här liknar mig litegrann
för hon har brunt hår och bruna ögon.
Hur liknar de dig?
För ibland när jag fixar håret, sätter jag upp det bak.
-Hon är fin, och hon har dreads som mig. -Just det.
-Liknar hon din mamma? -Ja.
Hur då?
Hon har peruk. Det ser faktiskt ut som att hon har peruk.
Ingen av de här ser ut som jag.
Samma här.
Vad är föräldrarnas och vårt ansvar förutom exponering?
I slutändan kommer inte Barbie att göra nåt som inte vi gjort, eller hur?
Det ligger på både föräldrar och Mattel.
Jag vill inte ge Barbie ansvaret
för att utföra det jobb som hela samhället är ansvarigt för
att bli av med.
Jag tycker att det viktigaste jobbet
handlar om autentisk mångfald, rättvisa och inkludering,
att bryta våldsamma institutioner, våldsamma strukturer,
de våldsamma dockorna, dockliknande världar,
som existerar på grund av kolonialismens långvariga eftermäle.
Innan vi tar tag i det, så lurar vi bara oss själva.
Min dotter är fem år, och just nu är hon en prinsessninja
som vill dräpa meloner.
Hon har många Barbies, och det som gör mig stolt
är att alla Barbies är lika i hennes ögon.
Vi har dockor i alla olika färger,
hudtoner, frisyrer, kroppsformer.
Det är jag stolt över.
När hon leker med sina vänner
så inser jag att det är själva leken som uppfyller barnen,
inte vad de leker med.
Jag slår vad om att om du frågade 30 barn idag:
"Hur ser Barbie ut?" Skulle du få 26 olika svar.
Vilken är den riktiga Barbie?
Den här?
Den här.
-Varför är den här den riktiga? -På grund av huden.
-För att hennes hår är blont. -Blont hår?
Det där är den riktiga Barbie, och den där gjorde dem efteråt,
så att Barbiesarna kan se ut som svarta tjejer,
så de inte behöver leka med vita Barbies jämt.
Jag gör mycket research och tittar på program om leksaker
och det där var den första Barbien.
När man går till affären, är det den första Barbien man ser
och i reklamerna med.
"Vem är den riktiga Barbien?" var en fråga,
och de valde alltid Miss Malibu, va?
I mina öron låter det som
att Malibu står i centrum och att alla andra lever sina liv kring henne
och att det är så världen ser ut.
Klassiska Barbie, Malibu Barbie, vanliga Barbie.
Det idealet är budskapet till dem
om vad som är normalt, vad som är idealt, vad de borde sträva efter.
De förstår att svarta Barbie, latinamerikanska Barbie, asiatiska Barbie
kom senare. De är extra. Så att vi ska kunna se oss själva.
Samhällsstruktur och privilegier där svarta står längst ner
är tydliga för barn,
även om de inte har det rätta språket för att beskriva det,
för de ser att hierarkin existerar till och med bland sina leksaker.
Om jag måste välja,
väljer jag nog vanliga Barbie, för den riktiga Barbie har sin egen serie.
Det där är original-Barbie tror jag,
för när jag väntade där borta, tittade jag på serien
och hon var första personen man såg.
Så min dotter, när hon ser tv-serien… Black Barbie är inte huvudpersonen.
Vi får inte vet nåt om de svarta karaktärerna.
Inget om deras familjer eller nåt annat. De är oftast sidekicken.
Det är typ som en modern version
av exkluderingen som existerade innan Black Barbie fanns.
-Har du sett nån Barbie-film? -Ja.
-Jag har det. -Har du?
-Vilken film har du sett? -Jag har sett spion-filmen,
rymd-filmen
och den vanliga.
Jag brukade titta på de gamla Drömhus-videorna.
Gjorde du?
Ja, vi såg en Barbie-film.
Om en sjöjungfru, och den såg ut precis så.
Jag heter Nachelle Jackson och det här är min dotter Kayden.
Hej. Jag är 14.
Jag tvingades leka med dockor.
Du tvingades inte.
En gång
efter att vi plöjt igenom en massa Barbie-filmer,
åkte vi för att köpa en barbiedocka.
Jag stod där i gången och sa: "Här är en Barbie.
En svart Barbie."
Hon sa bestämt:
"Det här är inte Barbie. Barbie är inte svart. Barbie är vit."
De behöver inkludera fler etniciteter i serien.
Oftast är det bara den etnicitet som huvudrollen har.
Serien kom inte ut förrän jag var äldre, typ, nio, tio.
Jag gillar den mer för det finns en svart karaktär.
Det var nog därför jag inte såg Barbie som svart.
För det var alltid vännen som var svart.
Typ Nikki, Christie eller så.
Jag heter Aydrea Walden, och jag är författare i Los Angeles.
Jag hade hört om Barbies vlogg innan jag började jobba med den.
Några inlägg hade jag sett.
Jag hade kontakt med Mattel.
Jag hade jobbat för dem med några serier och vi hade haft ett bra samarbete.
De kontaktade mig när de ville göra nåt
för att prata om problemen som pågick 2020.
Hej på er!
Hej, allihop.
Det är en stor rörelse på gång.
Miljontals människor över hela världen står upp för att bekämpa rasism.
De gör det för att alltför ofta och under en lång tid
har människor blivit orättvist behandlade och i vissa fall skadade,
på grund av deras hudfärg.
De sa: "Vi vill göra det som en Barbie-vlogg.
Vilket budskap skulle du vilja förmedla?"
Folk tror nog att jag har det bra,
men sanningen är jag och många andra svarta människor
utsätts för rasism hela tiden.
Det är fascinerande att två personer kan befinna sig på samma plats
men ha helt olika upplevelser beroende på vem de är.
Det ville jag prata om.
Barbie och jag tävlade i att sälja klistermärken på stranden.
Vi gick åt olika håll och försökte sälja.
Jag blev stoppad av säkerhetsvakter tre gånger.
Va?
De ställde en massa frågor och de ringde till och med min mamma.
Jag sa inget då, men det är därför jag sålde så få.
Vakterna trodde att jag gjorde nåt dumt, fastän jag gjorde exakt samma sak som du.
Vi tog berättelser från mitt liv, sanna händelser som jag varit med om,
och anpassade dem till målgruppen.
Det är nåt jag gör ofta i mitt jobb, tar stora vuxenfrågor
och gör så att de passar en ung publik.
Oftast när jag pratar om sånt här kommer folk med ursäkter.
Saker som: "Du kanske borde ha haft tillstånd."
Men det är bara ursäkter.
Det hände för att jag är svart och de antog saker om mig.
De gör inte såna antaganden om vita människor, som jag.
Upplägget var enkelt. Två vänner som delade erfarenheter.
Det var fint att kunna visa upp två personer som pratar om nåt
som kan vara obekvämt för båda.
Historier som är obekväma att prata om och att höra.
Teamet gjorde ett jättebra jobb.
Jag är nöjd med resultatet.
Hur gick det där Dave Chappelle-skämtet? Det där: "Vad tycker Ja Rule?"
Du vet?
Min första tanke är inte: "Vad tänker Barbie om rasism?
Vi kollar vad Barbie har att säga."
Okej.
Wow!
Vita Barbie är en allierad. Vad fint.
Grymt om det funkar.
Om vita tjejer som ser upp till Barbie
och vill vara som hon, om de uppmärksammar det,
blir medvetna om när rasism sker
och står upp för sina svarta eller latinamerikanska vänner
eller nån annan som är annorlunda.
Den medvetenheten kan hjälpa, för oftast ser de det inte.
Det enda som jag tycker saknades i videon
var konkreta råd på vad man kan göra.
Att bara lyssna
ger en inte direkt verktygen för hur man ska hantera
om ens vän blir retad på ett pyjamasparty.
Jag känner mig lite ledsen
att barn inte bara får vara barn.
Inte för att det inte är nödvändigt, verkligheten ser ut som den gör,
och man påverkas redan som liten.
Och om den här biten av verkligheten möter fantasin
och det kan bidra till en vänligare värld
och minska rasism och diskriminering,
då är det verkligen fint och värt det.
Fantastiskt att de tog upp en så viktig social fråga.
För barn som kanske inte har de erfarenheterna,
att lära sig av videorna,
saker de kanske aldrig pratat om, det är så bra.
Men min första tanke var:
"När har den här karaktären nånsin pratat så mycket i serien?"
Aldrig.
Kanske ett ord här och där, men hon är den ständiga sidekicken.
För att göra framsteg, måste man ta steg framåt, eller hur?
Framsteg görs inte vid ett tillfälle.
Representationen har ökat.
I senaste filmen Barbie: Storstadsdrömmar, finns Barbie Roberts, Malibu.
Hon träffar en annan Barbie Roberts från Brooklyn.
-Är du från Brooklyn, som i New York? -Var annars?
Jag såg en som var rätt gullig.
Det var en vit och en svart Barbie.
De delade studentrum.
Det här är nog mitt rum.
Det står mitt namn på. Barbie.
Men jag heter Barbie.
-Vad heter du i efternamn? -Roberts.
Heter vi samma sak?
Det var coolt att det fanns en melatonin-Barbie och en vit Barbie,
men att de är samma docka, men olika på grund av hudfärgen.
Barbies värld har öppnat upp sig.
Tanken är att det ska vara progressivt
på grund av det faktum
att Brooklyn är med i bild, eller hur?
Det kvittar hur hon framställs.
Hon är med, så då är det progressivt.
Det är intressant att Brooklyn tävlar emot
nån som är fullständigt otillräcklig att ens stå på samma scen som hon.
Det här är en upplevelse många svarta kvinnor
är med om dagligen, eller hur?
"Det är progressivt att vi har anställt dig."
Nån kan vara otillräcklig
och vit
och ses som jämbördig med…
Resväska på rymmen.
…i det här fallet, en överkvalificerad svart kvinna.
Och än en gång, räddar balett dagen.
De tävlar på samma nivå
och det ses som progressivt, när så inte är fallet.
Vi ses på mållinjen
Trots att det blir oavgjort, gör man nånting "sjyst".
Varför vågade inte Mattel säga:
"Okej, Brooklyn har kvalifikationerna. Hon har talangen. Hon tar hem det här"?
Jag tror att för några av barnen
känns serierna och filmerna fortfarande inte inkluderande.
Det pratades om:
"Vad krävs för att en av de svarta,
latinamerikanska eller asiatiska karaktärerna,
ska få vara hjälten i sin egen historia?"
Vi jobbar åt det hållet.
Vi expanderar Barbie Roberts… Ursäkta, Barbie Roberts Brooklyn.
Den expansionen är ett stort steg.
Efter filmens framgång förra året lanseras nu en produktlinje utifrån Brooklyn.
Ett helt universum för henne.
Hon är fortfarande vän med Barbie Malibu, men vi bygger upp en värld kring Brooklyn.
Brooklyns produktlinje kommer även få en Netflixserie, dockor
och troligtvis mer interaktivt på vloggs och liknande.
Så det expanderar.
Dagens föräldrar vill fortfarande att en svart eller brun Barbie
ska få vara huvudpersonen.
Så eftermälet handlar om att stärka unga.
Om kulturell påverkan.
Ökad inkludering och representation sker just nu.
Det viktigaste att tänka på, är återigen,
att takten har betydelse,
en stadig, varaktig takt som påverkar marknaden,
är bättre än nåt som sker en gång.
Om framstegen inte sker så snabbt som jag skulle önska,
eller du skulle önska, eller vem som helst,
så är det okej, för mina avsikt är att fortsätta driva det framåt.
Min insikt är att så länge det rör sig litegrann,
är jobbet pågående.
Den blir nog inte lika populär.
Varför inte?
För vi lever i en…
-Jag vill inte säga det. -Säg det.
För att vi lever i en övervägande vit värld, antar jag,
och de mest framgångsrika människorna man ser
är vita, eller hur?
Och eftersom efterfrågan är så stor bland vita människor,
blir nog inte den svarta Barbien en fristående karaktär,
de kommer nog ha minst en annan vit karaktär med.
Så bara hon räcker inte?
Jag önskar att hon gjorde det, men jag tvivlar på det.
Jag är ledsen att höra…
…att hon inte tror att det kan bli populärt på egen hand,
bara för att det handlar om en brun person.
Det där är min syster och min systerdotter.
Det förvånade mig att hon kände så.
Gör vi verkligen tillräckligt om barn 2024 fortfarande tänker
att världen är övervägande vit?
Vi har kommit långt från kapitel ett när det inte fanns några svarta dockor.
Eller?
40 ÅRS TJÄNST
Berätta vad den här boken handlar om.
Det är 70-årsjubileumsboken.
De har med ett citat från mig.
"Jag är tacksam för 44 år på Mattel.
Jag var så lycklig." Ja, det är sant.
Kitty är med här nånstans.
-Här. -"Kitty Black Perkins.
Skaparen av den första Black Barbien och Holiday Barbie-serien.
'Det bästa med mitt jobb är att alla småtjejer älskar mig
när de får höra vad jag jobbar med.'"
Här kommer den.
TIDSLINJE
Nu ska vi se.
År 1980 föddes Black Barbie, som vi vet.
-Åttiotvå. -År 1980.
-Få se. Är Black Barbie med? -Nej, det står inget.
-"Världsmästare…" -"Tänjer gränser."
De tänjer gränser, men nämner inte Black Barbie?
Jag vet.
Jag är ledsen att Black Barbie inte är med på "Tänjer gränserna"-listan.
-Nej, det är hon inte. -Nej.
Men Holiday Barbie är med.
När jag gjorde den här filmen,
tänkte jag ofta på lilla Lagueria,
en blyg, lågmäld svart tjej från Texas,
och vad det hade betytt att se en sån här dokumentär.
Att se den och vilja bli en del av den, för precis som sin moster,
ville hon ställa de svåra frågorna
och lägga grunden för framtida generationer.
Och precis som Shonda kände hon bördan av att vara först, men gjorde det ändå.
Och precis som Misty förstod hon att det var en protest
att vara svart och säga att man är en del av en historia
som inte alltid inkluderar en.
Precis som Kitty och Stacey, såg hon ett behov.
Ett behov av att berätta Black Barbies historia.
Sätta henne på tidslinjen.
För Black Barbie är betydelsefull,
och hennes historia är viktig.
Som ni ser,
gjorde skapandet av den här filmen mig inspirerad,
och jag undrar hur den kommer att inspirera dig.
Det är därför såna här filmer är så viktiga.
För att bevara arvet.
Jag tror absolut att Black Barbie banade vägen, 100 procent.
Jag vill att alla ska veta att Black Barbie speglar den jag är.
Min personlighet och allt det där ingöts i den här dockan.
Jag känner att jag har kunnat skänka nån slags glädje
till varje liten flicka som lekt med nån av dockorna jag designat.
Jag har använt min kreativitet, som är en gåva från Gud,
på ett positivt sätt.
Jag är så tacksam för utvecklingen och Barbies framtid.
Det är en framtid som inte hade varit möjlig, om det inte var för Black Barbie.
Och jag är stolt över svarta kvinnor
som ifrågasätter saker som är viktiga för oss
på platser där vi ofta tystats ner.
Det måste ha varit otroligt svårt.
Jag är så glad,
men först måste jag ära dem som gjorde det möjligt.
Jag är så tacksam för allt som det bidragit till.
Okej, så jag hatar inte dockor längre.
Jag är tacksam för deras historia, för den har sporrat mig
att belysa hur svarta kvinnor har stått upp för sig själva och varandra.
De här tre kvinnorna,
Kitty, Stacey, och min moster, Beulah Mae Mitchell, gick samman,
för när de såg att nåt saknades, så skapade de det.
Det är så vi gör det.
De var först, men såg till att de inte skulle bli de sista,
genom att skicka facklan vidare till mig.
Precis som de, såg jag ett behov, satte ihop ett fantastiskt team,
och såg till att Black Barbie blev hjältinnan i sin egen historia till slut.
MATTEL BAD ATT FÅ DELA FÖLJANDE:
SEN 2016 ÄR BARBIE DEN MEST MÅNGKULTURELLA DOCKAN PÅ MARKNADEN.
BARBIE "BROOKLYN" ROBERTS ÄR EN AV HUVUDPERSONERNA I EN SERIE.
FLIP-PROGRAMMET ERBJUDER SVARTA STUDENTER PRAKTIKPLATSER.
TRE HAR ANSTÄLLTS PÅ HELTID.
MATTEL SKAPAR MÖJLIGHETER FÖR SVARTA DESIGNERS FRÅN OTIS COLLEGE.
BILL OCH KITTY HÅLLER PÅ ATT SKAPA EN NY BARBIE, DESIGNAD AV KITTY.
Det är härligt att komma in i en studio och se en sån mångfald.
För många år sen, när jag var ny inom politiken,
såg jag aldrig en sån här mångfald.
Makeupartister visste inte vilken färg de skulle sminka mig med.
Jag såg inga bakom kameran under intervjuer om bruna människor.
Mycket har förändrats inom underhållningsindustrin.
Det är härligt att se er allihop. Jag älskar mångfalden.
Tack för inbjudan.
Skulle du vilja bli en Barbie?
Jag tänkte på saken vid nåt tillfälle för många år sen.
Var är hon?
Karen tänker: "Ja!"
Ja, jag skulle gilla det.
Det förtjänar hon, och det sänder ut en annat budskap,
till alla unga svarta kvinnor, generation Y, där ute,
för de ser upp till henne
och att se henne som en Barbie, det vore fantastiskt.
Berätta vem du är. Du filmas.
Oj, det visste jag inte.
Jag heter Karen Waters, och det här är min mamma.
-Och hon borde bli en Barbie. -Det borde hon.
-Hör ni det, Mattel? -Hör ni det?
Ett meddelande från hennes dotter.
En dag kommer det att finnas en väldigt mogen Barbie.
Undertexter: Jessica Roos
TILL LILLA LAGUERIA OCH BARNET INOM OSS ALLA.