Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Коли я думаю про Барбі, я уявляю маленьку білу ляльку
з блакитними очима, світлим волоссям, рожевими губами
й рожевим одягом.
Отак.
Ляльки Барбі видавалися мені нереалістичними.
Пам'ятаю, як думала:
«Гаразд, коли виросту, я маю стати такою, як Барбі».
Коли виросту, буду як вона.
Але моя мама такою не була,
тож я така: «Непотріб».
Барбі була білою.
Кен був білим. Ми бачили лише такі.
Коли я побачив темношкіру Барбі, я дуже здивувався.
Ну, я думала,
що своєю появою темношкіра Барбі завдячує темношкірому працівнику «Маттел».
Ця людина така: «Стоп».
Підняла руку. «Перепрошую? Лише мені щось не так?
Це неправильно. Тут немає схожих на мене ляльок».
І всі білошкірі працівники «Маттел» такі:
«Ми ніколи про це не думали. Певно, так і є.
Але хто їх купить? Я не знаю».
А одна темношкіра каже: «Я б купила. І всі мої знайомі».
А працівники «Маттел» такі:
«Цього мало. Ми не віримо.
Ми не хочемо витрачати гроші на невигідну справу».
І тій темношкірій людині довелося
пояснювати цінність такого вибору.
І, зрештою, вона домоглася свого.
Для мене так вона й з'явилася.
Знаєте що?
На цьому й завершимо.
Оригінальна темношкіра Барбі така крутезна.
У неї ідеальне афро.
Я думала: «Овва, це ж темношкіра Барбі.
Я хочу таку ж».
Якщо лялька не Барбі,
то це вже не те.
Те, що цю ляльку назвали Барбі,
показувало світу, що темношкіра краса теж чудова.
Вона символізувала успіх.
Символізувала красу.
У ній я бачу свій власний успіх.
Вона темношкіра. Вона гарна. Вона бомбезна.
ТЕМНОШКІРА БАРБІ
У 2011 році я переїхала до Лос-Анджелеса,
аби здійснити свою мрію стати кінорежисеркою.
Я жила з тіткою і спала в кімнаті з ляльками.
Ненавиджу ляльки.
Але моя тітка їх любить, тож я вирішила дізнатися чому.
Мене звати Б'юла Мей Мітчелл. Я з Форт-Ворта, Техас.
Я народилася 15 травня 1938 року.
Рух за права темношкірих почався в 60-х.
Я багато прожила до цього.
Тоді все було інакше.
Коли я була малою, я працювала на білошкірих.
У 13 років я готувала їм.
З першого до дев'ятого класу я вчилася в школі для темношкірих.
Голосувати нам не можна було. Потрібно було платити.
Тоді за голосування потрібно було платити.
То як гадаєте, через те, що ви росли в такі часи,
поява темношкірих ляльок…
Темношкірі ляльки мене дуже вразили.
Моя мама любила ляльки. І я теж люблю.
Я просто люблю моду, гарних ляльок, гарних людей.
Вони були чудові.
Я зробила собі ляльку з банки з-під варення.
Я почепила її на мотузку, причісувала їй волосся й завивала його.
Це ще в дитинстві.
З такою лялькою було весело говорити.
Хоч у нас і була справжня лялька, ми любили наших саморобних ляльок,
яких ми могли причісувати й робити їм зачіски.
Коли я була малою, у нас наче не було темношкірих ляльок.
Навіть усяких малюків?
Навіть малюків.
Я майже впевнена, що всі мої ляльки були білими.
Коли вам було сім чи вісім, ви хотіли отримати темношкіру ляльку?
Вам колись…
Я про це й не думала. Це була просто лялька.
Але зараз,
коли люди бачать, що в мене більше темношкірих ляльок, ніж білих,
вони не звертають уваги. Бо всім це очевидно.
Тітка каже, що в дитинстві гралася білими ляльками.
І я подумала: «Гаразд, я теж такими гралася».
Неохоче, звісно.
Але вона й не задумувалася над цим.
Цікаво, чи я в дитинстві про це задумувалася.
Як же дивно дивитися на своє відображення в соціумі, і не бачити себе.
Смішно.
Нас із тіткою розділяє кілька поколінь,
але переживали ми схожі речі.
Мене звати Максін Вотерс.
Я членкиня Конгресу й колекціонерка темношкірих ляльок.
У мене 12 братів і сестер.
Ми були бідними, тож нам дарували іграшки лише на Різдво.
Нам призначали місце,
куди приходили бідні й забирали іграшки.
Своїм сестрам я завжди брала ляльку,
а сама казала, що не хочу.
Це були темношкірі ляльки?
Темношкірих ляльок не було.
Усі були білими.
Ми тоді про це й не задумувалися.
Але що більше я дізнавалася
про себе й людей різних рас,
то більше я розуміла, як важливо було мати темношкіру ляльку.
Ляльку, яка б нагадувала мене.
Колекціонування темношкірих ляльок стало важливим для нас.
Як і те, що ми любимо їх, цінуємо,
можемо купити й дістати їх.
Моя мама обожнює ляльок.
У неї своя колекція різних ляльок.
Я думаю, що це все через відсутність таких ляльок у її дитинстві.
Тепер вона одержима ними.
Якщо до цього ти не бачила чогось, зробленого за твоєю подобою,
такі моменти дуже надихають тебе як жінку.
В Америці багато магазинів забороняли продавати темношкірих ляльок.
Тож люди робили ляльок, що нагадували подушки або ковдри.
Темношкірі ляльки також робили із ситцю.
На Карибах люди робили так звані ляльки «догори дриґом».
З одного боку це була біла лялька з довгою сукнею,
а якщо її перевернути й опустити сукню, вона ставала темношкірою.
Я пам'ятаю темношкірих ляльок, але всі вони нагадували тітку Джемайму.
-Розумієш, так? -Так.
Гарних ляльок не було.
Ми знаємо, що вони існували принаймні тому,
що Кеннет і Меймі Кларки провели експеримент
із темношкірими дітьми, де питали їх про улюблених ляльок
і давали їм темношкірих ляльок.
1938 — НАРОДИЛАСЯ Б'ЮЛА МІТЧЕЛ
1940 — ЛЯЛЬКОВИЙ ТЕСТ
Ми поклали їх на стіл.
Дві білі й дві темношкірі ляльки.
Вони були однакові у всьому, крім кольору.
На них не було одягу, окрім підгузка.
І ми поставили дітям кілька простих запитань.
«Покажи білу ляльку».
«Покажи темношкіру ляльку».
Потім ми запитали про вподобання.
Наприклад: «З якою лялькою хочеш погратися?»
«Покажи хорошу ляльку».
«Покажи погану ляльку».
Більшість тогочасних темношкірих дітей
приписували позитивні характеристики
білим лялькам,
а негативні — темношкірим.
Тоді я сказав: «Тепер покажи ляльку, яка схожа на тебе».
Дехто з дітей дивився на мене так, наче я сам диявол,
який карає їх такими випробуваннями.
Це був момент, коли психологи почали розуміти,
якої жахливої шкоди завдає людям
неприйняття людей іншої раси.
Це ударною хвилею пройшлося по темношкірій спільноті.
Люди зрозуміли,
що темношкірі дівчата мали дуже низьку самооцінку,
вони не вважали себе гарними й хотіли гратися білими ляльками.
Цей тест уплинув на те,
щоб багато суддів Верховного суду
у позові Брауна проти Ради з питань освіти сказали,
що завдяки йому вони змінили свою думку.
Не статистика,
не нерівномірне постачання шкіл,
не халтурне проєктування шкіл.
Ніщо з цього не переконало їх так, як тест Кларків.
Тож у результаті
суд у справі Брауна проти Ради з питань освіти постановив
заборонити сегрегацію в школах.
У 1953 році я переїхала до Лос-Анджелеса з мамою.
У липні 1955 моя сестра вийшла заміж.
Її невістка працювала на «Маттел».
Вона спитала: «Хочете попрацювати влітку?»
Вони тоді наймали студентів.
Тобі мало бути 18, але я збрехала про вік і влаштувалася.
Це я.
Кручу Джека-стрибунця.
Тут написано: «Елеанор Руз прикручує нижню й верхню частину до тіла Джека,
а Б'юла Мітчел, що за станком, крутить коробку».
Мене називали «крутилка». За цю роботу
мені платили трохи більше.
Це я, а це моя сестра.
Ми почали працювати в один день.
Це Рут Гендлер й Еліот Гендлер.
Ми працювали на підприємців,
що називали свій бізнес сімейним магазинчиком.
Ми любили Рут. Вона була дуже сильною жінкою.
Рут Гендлер полетіла за кордон,
а по поверненню захотіла зробити ляльку з грудьми.
Ми були шоковані.
Я була лідеркою, тож однією з перших почала працювати над нею.
1955 — «МАТТЕЛ» НАЙНЯЛИ Б'ЮЛУ
1959 — ПОЯВА БАРБІ
Барбі, ти прекрасна
Скажу без вагання
Ти наче справжня
Вона назвала ляльок Барбі й Кеном на честь своїх дітей.
Пам'ятаю, коли вони були ще малими. Вони були трохи молодшими за мене.
Цю книгу написала Рут Гендлер.
І в цій книзі
є моє ім'я.
То як ви подружилися з начальницею?
Вона була дуже приємною.
Я працювала на виробничій лінії, а вона приходила нас провідувати.
Ми дуже швидко працювали, і вона казала нам:
«Не підкажете, чим я можу допомогти?»
Вона питала нас щось.
«Як думаєте, ця лялька буде популярною?»
«Що, на вашу думку, нам слід зробити, аби цю ляльку купували?»
Вона цінувала нашу думку так само, як і думку офісних працівників,
бо ми робили ці іграшки.
У 60-му чи 61-му казали: «Нам потрібна темношкіра Барбі».
Вона сказала: «Добре. Побачимо».
Попросити Рут Гендлер
розглянути включення темношкірої Барбі у виробництво
було невеличкою революцією.
Ми зазвичай не сильно думаємо над досягненнями попередніх поколінь,
хоча їхні дії і рішення зазвичай неймовірні.
У 60-х «Маттел» створили темношкірих подруг Барбі.
Оригінальна Френсі вийшла в 1966 році.
Її назвали кузиною Барбі.
У 1967 році «Маттел» запропонували темношкіру версію Френсі.
Крісті випустили у 1968-му.
Я дуже пишалася своєю лялькою Крісті.
Її назвали нянькою і найкращою подругою Барбі.
Я така: «Це ж неможливо поєднати. Вона ніяка не нянька».
Риси обличчя не нагадували наші.
Вилиці, ніс, губи, очі й усе інше.
Вони просто зробили ту саму ляльку, але з темною шкірою, і вирішили, що досить».
А потім з'явилася Джулія.
Джулію зробили за подобою першої афроамериканки,
яка грала головну роль у телесеріалі —
Дайан Керролл.
Лікарня. Бейкер слухає.
Дайан Керолл у ролі Джулії
була першою темношкірою жінкою, яка грала головну роль.
Для мене це було важливо.
Я тоді вже працювала на телебаченні й дуже любила її.
Для мене вона була найкращою.
У мене були ляльки Крісті.
Були ляльки Кара.
Кар було десь три.
Вони були однакові, але робили різні речі.
Я ніколи не відрізняла Кару й Крісті від Барбі.
Для мене вони були тими самими Барбі.
Але я здивувалася, коли дізналася,
що це не Барбі
і їх не вважають Барбі.
1965 — ПОВСТАННЯ У ВОТТСІ
Лу Сміт і Роберт Голл, які були очевидцями заворушень у Воттсі,
хотіли побороти бідність і безробіття,
які панували в районі Воттс, що в Лос-Анджелесі.
Вони створили організацію під назвою «Оперейшн Бутстреп»,
яка надавала професійну освіту.
Залучення темношкірого населення до світу технологій, який був їм заборонений.
Це наша робота.
Показувати людям, як реалізувати таланти,
а не барижити на розі.
Це теж наша робота.
І завдяки «Оперейшн Бутстреп»
утворилося багато підприємств.
І одним із найуспішніших таких підприємств
було «Шиндана Той Компані».
«ШИНДАНА ТОЙЗ»
Мій батько вважав, що темношкірим дітям потрібно підвищити самооцінку.
Тож він вирішив робити темношкірих ляльок, які були схожі на темношкірих людей.
І він домовився з власниками «Маттел», Елліот і Рут Гендлерами,
про надання йому 200 000 доларів на відкриття компанії.
Луї Сміт був активістом, що випереджав свій час.
І коли вони зробили іграшки, це було досягненням.
Коли вони уклали угоду з «Маттел»,
це вважалося великим досягненням.
Їм надали все необхідне для роботи.
Їм надсилали працівників нашої компанії,
аби ті показали, як робити темношкірих ляльок.
Працівники «Маттел» показали їм
деякі виробничі процеси, які використовували самі.
Вони дійсно хотіли, аби іграшкова фабрика «Шиндана» досягла успіху.
Це Маленька Ненсі.
Вона з'явилася на світ у 1968 році.
Якщо ми хотіли Маленьку Ненсі з афро,
її можна було купити.
Також була версія з коротким звивистим волоссям.
Це її оригінальне вбрання.
Вони зробили акцент на передаванні рис,
які були набагато точнішими,
ніж ті, що ми бачили від ляльок «Маттел».
Вона мала дуже автентичний вигляд.
Також це єдина темношкіра лялька,
якій виділили місце в Залі слави для іграшок.
Це Диско Ванда.
Такі ляльки робили в 70-х.
«Шиндана» випускала свою версію модних ляльок.
Діти не лише отримували іграшки, а й невеличку листівку.
У листівці
була Медсестра Ванда й Балерина Ванда.
Також була Стюардеса Ванда.
-Вони робилися за образом людей. -Темношкірих?
Так, темношкірих жінок.
Цих ляльок робили за образом місцевих жінок і їх професій.
І вони акцентували на професіях,
які були зрозумілими. Особливо темношкірим дівчаткам.
«Шиндана Той Компані» зробила ляльок доступними
для всіх дітей.
Це були чудові іграшки, з якими подобалося гратися.
Гадаю, це все завдяки працівникам
і керівникам «Шиндани».
Усі працівники були родом із Південного Лос-Анджелеса.
У «Шиндані» 99% робітників можуть ледь не пішки дістатися роботи.
Батьки, що купували ці іграшки,
хоч і не бували на самій фабриці, але чудово все розуміли.
Зрештою, «Шиндана Той Компані» стане
найбільшим виробником темношкірих іграшок у 70-х і 80-х роках.
Вона стала чудовим підтвердженням концепції того,
що існує цілий живий ринок,
а також спосіб створити продукт,
який цей ринок хоче й любить.
Коли почалися 80-ті,
більші корпорації почали також переймати цю модель.
І, зрештою, у 1983 році, «Шиндана» закрилася.
Я працювала на фабриці 14 років,
а в 1969 змогла потрапити на офісну роботу.
Я завжди казала собі:
«Ну, їм потрібна була темношкіра людина».
У них був один темношкірий чоловік,
що працював програмістом на шостому поверсі,
а я була другою темношкірою особою.
Я всіх любила, і всім було комфортно зі мною.
Така я людина.
Потім найняли темношкіру дівчину — Кітті Блек.
Узяли з торгово-технічного.
Вона прийшла працювати дизайнеркою одягу.
Перша темношкіра дизайнерка.
Мене звати Кітті Блек Перкінс.
Я авторка дизайну першої темношкірої Барбі для «Маттел».
Я подалася на анонімне оголошення.
Я пішла на співбесіду
й покинула її з думками про те,
що повинна отримати цю роботу. Вона створена для мене.
Мене попросили зробити дизайн одягу.
Узяти ляльку, одягнути її,
принести креслення,
а також сам пошитий одяг.
Я прийшла із сімома дизайнами
замість одного.
Б'юла Мей заклала основу для професійної реалізації Кітті.
Компанія звикла до присутності
сильної і компетентної темношкірої жінки на робочому місці.
Це дало поштовх до наступного кроку:
сильної і компетентної темношкірої дизайнерки.
Чи взяли б Кітті на цю посаду,
якби там не працювала Б'юла?
Не впевнена.
Я зустрілася з Б'юлою через день після того, як мене найняли.
Ми пишалися нею, адже вона їздила на спорткарі
й нагадувала нашу темношкіру Барбі.
Ми думали, що вона нею і є.
Справжня темношкіра Барбі.
-Як справи? -Кітті!
Така красуня. Як ти?
-Безмежно рада бути тут. -Гаразд.
-Я належу до клубу ННП. -Це що?
Ніфіга не пам'ятаю.
Я теж.
-Я працювала в «Маттел» 28 років. -Гаразд.
Але весь цей час я знала Б'юлу.
Прямо з коледжу.
Перша темношкіра дизайнерка Барбі.
Я поклала темношкіру Барбі до звичайної Барбі,
і вона була нічим не гіршою.
Ті часи були неймовірними.
Усі темношкірі працівники компанії,
незалежно від своєї посади, їх було дуже мало,
приходили до мене.
Що мене дуже радувало.
Мене звати Шонда Раймс.
Я телепродюсерка, письменниця,
а також перша жінка, що зняла три драми,
у яких понад сто серій.
Хтось мав бути першим. Я не дуже цього хотіла.
Це був тягар.
Адже якби я провалилася, це могло б поставити крапку на намаганнях інших.
Це турбувало.
Чи зможе темношкіра жінка отримати головну роль?
Це було важливо.
Мене звати Місті Коупленд. Я професійна балерина.
А також перша темношкіра жінка,
яку обрали примою-балериною
в Американському театрі балету, якому вже 80 років.
Я познайомилася із Сьюзен Фелес-Гілл, яка була однією з керівників театру.
Ця чудова жінка була моєю менторкою
і допомогла мені зрозуміти,
наскільки важливо темношкірим жінкам допомагати одна одній.
Мене звати Ібтіхадж Мухаммад.
Я олімпійська спортсменка.
Я фехтувальниця, а також образ для Барбі.
У дитинстві я була єдиною афроамериканкою з оточення,
єдина носила хіджаб,
навіть під час фехтування.
Іноді я була єдиною дівчиною серед фехтувальників,
тож дуже рано навчилася ставити свої пріоритети на перше місце
й не боятися бути унікальною.
Це протест.
Коли ти темношкіра й виступаєш на цій сцені,
яка є частиною історії, що не стосувалася тебе,
яку не створювали для тебе.
Цей тиск надавав мені сил продовжувати,
адже простий вихід на сцену
може змінити життя людини.
Коли я стала солісткою, а потім примою-балериною,
я думала: «Якщо я не виступатиму там,
чи буде ще шанс у темношкірої дівчини
виступити там?»
Мене охопило завзяття. Я мала це зробити.
Наша перша темношкіра дизайнерка.
Пам'ятаю, коли Кітті зібрала нас разом,
вона сказала:
«Чи не варто зробити темношкіру ляльку з відповідними рисами?»
Вона про це постійно думала.
Я впевнена, що примушення темношкірих дітей
гратися білими ляльками мало свій негативний уплив.
Мене звати Моніка Бейлі.
Я матір трьох дітей.
Я народилася в Інґлвуді, Каліфорнія, але більшість дитинства провела в Аризоні.
Ми жили в маленькому місті, тож знайти місця,
де збиралися темношкірі, було важко.
Я гралася здебільшого білими ляльками.
Тож я брала трохи воску, яким мама змащувала моє волосся,
і наносила на волосся ляльки від коренів до кінчиків,
зачісувала його, аби зробити звивистим, щоб лялька була схожою на мене.
Хоч я знала, що це неправда,
але так я певним чином могла поріднитися з нею.
У ляльки були блакитні очі, тож я брала пастель або маркер
і буквально перефарбовувала їх у карий.
Усі мої Барбі були білими,
тож я відчувала потребу бути схожою на них.
Але те,
що це було стандартом краси,
занижувало самооцінку темношкірих дівчат.
Я думала: «Я маю бути схожою. Такою ж, як вони».
Я це пам'ятаю. У мене аж мурашки по шкірі.
Це було дуже…
Так.
Овва! Я цього не очікувала!
Я пам'ятаю, як думала,
що я негарна.
Через колір шкіри
і текстуру волосся.
Я знаходилася серед людей, які не були схожими на мене
й не приймали мене.
І це дуже виснажувало.
Дуже виснажувало. Це було важко.
Наше враження про правдиві чи неправдиві речі формується
в дитинстві.
І якщо Барбі не передають те,
який вигляд ми дійсно маємо,
то що взагалі казати тим дітям?
«Вас не існує».
Коли я проєктувала цю ляльку,
темношкірим дівчаткам потрібно було мати іграшку,
з якою вони могли гратися,
і яка нагадувала б їх.
Я хотіла, аби вона передавала узагальнений вигляд темношкірої жінки.
У звичайної Барбі завжди було пишне плаття
й довге волосся.
Я ж хотіла створити повну протилежність звичайній Барбі
й повну протилежність Крісті.
Я прикрасила її яскравими кольорами, прикрасами, зробила коротку зачіску
й спідницю на запах, яка трохи відкривала ноги.
Однією з моїх улюблених співачок була Даяна Росс.
Дизайн мого одягу
надихався тим, що могла б одягнути вона.
У нас була одна дизайнерка зачісок,
на ім'я Меллі Філліпс.
Вона була темношкірою.
Ми придумали нашій Барбі коротке афро.
У мене тоді в самої була така зачіска.
У нас був скульптор, на ім'я Абол. Він теж не був білошкірим.
Ми зробили трохи товщими її губи. Зробили ніс ширшим.
Шкіра була трохи світлішою, ніж найтемніший доступний нам варіант.
Це був суб'єктивний вибір.
Мені він більше подобався.
Я знала, що темношкіра Барбі відрізнялася.
Але я не усвідомлювала наскільки.
1976 — КІТТІ ПОЧИНАЄ ПРАЦЮВАТИ В «МАТТЕЛ»
1980 — ВИПУСК ТЕМНОШКІРОЇ БАРБІ
РІЗНИЦЯ МІЖ ВИПУСКОМ БАРБІ Й ТЕМНОШКІРОЇ БАРБІ — 21 РІК
1980 ПЕРША ТЕМНОШКІРА БАРБІ
«ТЕМНОШКІРА БАРБІ МАЛА СТАТИ УОСОБЛЕННЯМ НАШОЇ КУЛЬТУРИ.
ЇЇ ВИХІД СПРИЯВ ПІДВИЩЕННЮ ПОПУЛЯРНОСТІ ТЕМНОШКІРИХ ЛЯЛЬОК».
Я досі відчуваю радість, яку відчувала,
коли мені вперше показали темношкіру Барбі.
Оригінальна темношкіра Барбі така крутезна. У неї ідеальне афро.
Вона готова до нічного життя, у неї крута червона сукня.
У неї багато меланіну. Це справжня темношкіра дівчина.
Коли ви зрозуміли, що закохалися в темношкіру Барбі?
Коли вперше взяла її до рук.
Тут написано: «Вона темношкіра. Вона гарна. Вона бомбезна».
Коли я побачила темношкіру Барбі, мене охопило почуття гордості.
Коли темношкіру ляльку назвали Барбі,
а не Френсі чи якось ще,
для мене це був крок уперед,
бо темношкіра дівчина
змогла стати героїнею історії.
У всіх ігрових сценаріях з Барбі вона є центром уваги.
Вона заправляє балом.
Ти хочеш бути нею,
І я не думаю, що навіть у житті
ти маєш бути найкращою подругою головної героїні.
Це наче визнання твого існування.
Визнання того, що ти існуєш, що тебе цінують.
Коли цю ляльку назвали Барбі,
ми вже не могли називати її
просто модною лялькою або ще якось.
Це теж Барбі.
Так ми казали світу, що темношкірі теж гарні.
Тож зараз я дуже вдячна за те, що ми тепер частина цієї спадщини.
У моїй родині та серед дорослих
були дискусії щодо того, чи дійсно був це крок уперед.
Чи нагадувала вона ляльку,
яку можна було б подарувати члену родини.
Не люблю спрощувати, але все зводилося до зачіски.
У нас було групове опитування.
Деякі мами казали,
що в неї коротке волосся,
що її плаття в обтяжку, а не пишне.
Вони не знали, навмисне це зроблено,
чи це просто якась зневага.
У той час «Маттел» запросили
дитячого психолога,
щоб обговорити вигляд ляльки.
Реакція була та сама, що й у мам.
Але коли психологу стало відомо, що дизайнеркою була темношкіра жінка,
думка змінилася.
Аж 21 рік знадобився, аби темношкіра лялька
змогла називатися Барбі.
Дідько, оце так лялька.
Якщо чесно, я не знала про її існування, поки тітка не розповіла свою історію.
І я задумалася: «Люди знають про темношкіру Барбі?»
-Можна поглянути? -Так.
Це один з її костюмів.
О, так, я бачила її.
Ще подумала, що вона схожа на Даяну Росс.
Так, я її бачила. Дякую.
Я це пропустила. У неї світлувата шкіра.
Наче Фоксі Браун.
-Так. -Так, у неї вигляд із 70-х.
Мила сукня. З вирізом на плечах.
-Мило. -Так.
Це їхня версія афро?
Я майже не знала про її існування. Але пам'ятаю її фото.
На той час
я не сприймала її в контексті першої такої ляльки.
Не знаю, чи бачила першу офіційну ляльку.
Може, у мене в магазині її не було.
Я не бачила її на ринку. І у свої сорок з гаком дивуюся, що вона існувала.
Було приємно бачити, що її створили
за образом тогочасної темношкірої жінки.
Принаймні за рисами обличчя.
Але я цього не бачила. Шкода, що я це пропустила.
Знаєте, на цій ноті виникло інше запитання.
Темношкіру Барбі рекламували?
Гадаю, я не бачила жодної реклами.
Я мала б бачити, адже дивилася мультики,
але не думаю, що бачила хоч одну рекламу.
У рекламі Барбі завжди була білою.
Якби темношкірих ляльок рекламували
як найгарніший і актуальний товар,
вони би продавалися так само, якщо й не краще,
ніж білі Барбі.
Гадаю, у мене була дешева копія.
Не знаю, чи батьки купили справжню.
Бо їх було важко дістати.
Гадаю, якби «Маттел» знали, як добре окупився б такий товар,
вони б доклали більше зусиль у створення
цілої франшизи темношкірих ляльок, а не просто одного типу.
Відповідь «Маттел» на питання режисерів про рекламні проєкти:
«Стосовно друкованої чи телевізійної реклами темношкірої Барбі
мені траплялася стаття, у якій ідеться,
що цю ляльку дуже мало рекламували.
Навіть якщо якісь рекламні матеріали й існують, знайти їх не вдалося».
1968–1983: 15 РОКІВ РОБОТИ «ШИНДАНА ТОЙ КОМПАНІ»
1985 — БАРБІ «БУДИНОК МРІЇ»
Якщо чесно, мені подобається історія про мою тітку, Кітті й темношкіру Барбі.
Я люблю обговорювати темношкірих ляльок.
Я не кажу, що люблю ляльок зараз,
але, знаєте, я розумію, чому вони важливі не лише для неї,
а й загалом.
Я задумалася про те,
як маленька Ладжерія гралася із сестрою.
Ми чіпляли до голови стрічки
й так удавали, що маємо довге світле волосся.
У дитинстві ми не розуміли значення цього.
Але зараз я набагато більше задумуюся про дитячі ігри
й про те, що означає мати світ темношкірих Барбі.
1991 — ВИПУСК БАРБІ ШАНІ
Це Шані!
Шані, Шані Посміхаєшся й ходиш ти
Хто, кралю? Ти, кралю І у тебе модний стиль
Це Шані з друзями.
Така гарна
Нам подобається твій прикид
Я також доклала руку до створення серії темношкірих ляльок «Шані».
Ця колекція була наслідком
успіху темношкірої Барбі.
Я почав колекціонувати Барбі в коледжі.
Коли я побачив Шані, це було щось новеньке.
Ну, тоді вже була Аша, у якої був десь такий колір обличчя, як у вас,
і виразніші риси обличчя.
Була Нішель, яка дуже нагадувала мою тітку Тузлі, кузину мами.
У неї була дуже темна шкіра.
А потім зробили Шані — гарну темношкіру ляльку.
Це був прорив.
Коли цих ляльок випустили,
компанія організувала
величезний показ у Нью-Йорку.
І цікаво
-Цікаво -Цікаво
Хто
Любить…
Компанія хотіла отримати ляльку в декількох відтінках,
як в афроамериканців.
У «Віллідж Войс» була одна стаття.
Вони написали кілька сторінок про цих ляльок,
і наскільки важливими вони були.
Я зберіг цю статтю. Вона десь у мене лежить.
Шані була мостом до етнічного ринку.
Ми багато рекламуватимемо її, що буде вперше,
адже зараз немає колекції афроамериканських ляльок,
яка має свою телевізійну й друковану рекламу,
а також піар-підтримку
з додатковими творами, які ми придумали.
Мене звати Айзіс Маккензі Джонсон.
Я полюбила темношкіру Барбі ще в юності.
Я народилася у Воттсі, де пережила багато труднощів.
Не було часу на дрібниці. Потрібно було пережити день.
І коли моя родина нарешті переїхала до Ранчо-Кукамонґа,
там було небагато людей інших рас.
Мене називали «нігеркою», «шоколадкою».
Через мій вигляд мене принижували
й давали мені різні прізвиська.
Боже мій, зараз макіяж розмиє.
Я і по телевізору не могла знайти чогось близького.
З чим могла себе пов'язати й утекти від реальності,
яка знущалася з мене через мій вигляд.
Діти тікали до телевізора,
але коли я дивилася його, усі були білими.
І коли я знаходила передачі з темношкірими,
там вони були бідними.
Це було нагадуванням про те, що тобі завжди буде важко.
А коли з'явилися ці ляльки,
вони уособлювали успіх, уособлювали красу,
і я змогла побачити в них шанс для себе.
Білошкірі дівчатка бачили можливості у своїх Барбі.
Але коли я намагалася бачити в них можливості,
мені одразу нагадували, що це можливості не для темношкірих.
Тож коли випустили ту Барбі,
я подумала: «Можливості відкриті й для мене».
Нехай усі ненависники йдуть лісом. Вона допомогла мені.
Дуже допомогла.
Я заробила собі ім'я в компанії, тож мені дали групу людей,
з якою ми могли робити ще більше ляльок.
Мене звати Стейсі Макбрайд-Ірбі, і я колишня дизайнерка ляльок Барбі.
У дитинстві я любила гратися з ляльками.
І Барбі була улюбленою.
Тому я захотіла бути модельєркою.
Була одна стаття в Los Angeles Times, у якій писали про Кітті Блек Перкінс.
Тато зберіг цю статтю для мене,
бо хотів надихнути й мотивувати мене.
Коли я почала працювати у швейному кварталі в 90-х роках,
схожих на мене людей було небагато.
Але плану Б в мене не було.
Я взяла ту статтю про Кітті Блек Перкінс.
І подзвонила їй.
-Привіт! -Привіт!
Як ти?
Коли я вперше побачила Кітті, у неї був білий бізнес-костюм
і пишна кучерява зачіска.
Я така: «Боже,
вона наче янгол, акторка й Барбі в одному».
Я знаю, що в неї є кабріолет, тож її волосся розвивалося на вітрі.
Не знаю. Щось у тобі було таке.
Співбесіда пройшла чудово. Мені дали завдання.
Я мала поїхати додому, купити ляльку Барбі
й створити для неї дизайн.
Ми тоді обговорювали її очікування,
її цілі й усе таке,
і Стейсі дістала цілу теку.
У неї були статті про мене,
які вона вирізала з газет.
Вона вдала, що вони всі випали.
-Це було навмисно. -Чекай.
Вона навмисно впустила їх, би я побачила.
Але це дало тобі роботу.
Вона була дуже амбітною.
У неї було багато чудових ідей.
Тож я найняла її.
1996 — НАЙМАЮТЬ СТЕЙСІ
Я пам'ятаю, як Кітті вперше провела мені тур компанією,
і я зустріла вашу тітку Мей. Вона була такою жвавою.
Кітті нас представила,
і щоразу, коли я заходила в офіс,
вона казала: «Привіт, маленька Кітті».
Я не дізнаюся, чи знала вона, що мене звати Стейсі
Я почала працювати на рецепції в 89-му,
а звільнилася у 99-му.
Я познайомилася з людьми з усього світу.
Найкращий спосіб комунікації з людьми — це посмішка.
Вона була такою енергійною. Було приємно бачити ще одну темношкіру жінку,
в офісі компанії «Маттел».
Я навчилася всього, що потрібно було знати в індустрії іграшок,
від Кітті Блек Перкінс.
Я найняла її на посаду дизайнерки.
І ще одного темношкірого дизайнера.
Його звали Томас Квінн.
Я допомагала їм із їхніми проєктами,
і вони показували чудові результати.
Десь через два роки
мене перевели працювати до іншої команди, яка працювала над Барбі.
Це було страшнувато, але я все одно раділа.
Я була готова,
але це все ж була зовсім інша атмосфера,
адже я мусила конкурувати з усіма сама.
1996 — НАЙМАЮТЬ СТЕЙСІ
Я звільнився з «Маттел» у 2003 році.
Коли я пішла,
Стейсі взяла на себе керівну роль,
і це було чудово.
Хіба не знаєш чому
2008 — ВИПУСК «АКА» БАРБІ
Я хотіла бути в «АКА»
В «Альфа Каппа Альфа»
Я хотіла бути в «АКА»
Один з моїх колег казав:
«Ми тут зробили ляльку "АКА".
Хочеш зробити дизайн одягу? Бо я в цьому не тямлю».
Я кажу: «Так, з радістю!»
«Альфа Каппа Альфа Сороріті Інкорпорейтед» створили в 1908 році.
Це була лялька приурочена до сторіччя організації.
Колекційна лялька.
Ось мої перші дизайни.
Перший дизайн — Сучасна Богиня.
Другий — Бізнесвумен.
А третій дизайн надихався студентськими балами.
І «АКА» хотіли реалізувати всі три,
але ми могли створити лише один дизайн.
Люди шукали її.
Я вже не працювала в «Маттел», але мені дзвонили.
Усі розкупили.
У вас є така лялька?
Так. Як і все пов'язане з Камалою.
Це обов'язкова річ. Важливий предмет.
Цю ляльку я створила сама.
Я знайшла багато інформації, дизайн підходив. Він був мені небайдужим.
І мені вже не терпілося дізнатися, що ще в мене вийде.
Тоді з'явилася Барбі «Соу Ін Стайл».
Привіт, мене звати Сьєрра, а це моя мама Стейсі.
Сьєрра надихнула мене спроєктувати афроамериканську колекцію ляльок Барбі,
бо я хотіла створити ляльок, схожих на неї,
і подарувати дівчатам
зі нашої спільноти близькі їм ляльки.
Тоді моя донька не гралася ляльками Барбі,
і я не розуміла цього, бо любила їх.
У «Маттелі» все працювало так: відділ маркетингу давав ідею,
і ми вже працювали з нею.
Тоді відділ маркетингу каже: «Нам потрібна і темношкіра лялька».
Не всі типи мали темношкірих ляльок.
Але магазини могли не виставляти афроамериканських ляльок.
Тому я хотіла створити таку колекцію, від якої роздрібні торговці б не відмовилися.
Старша сестра б навчала меншу
математики, музики, чирлідерства, науки,
мистецтва чи журналістики.
Я хотіла, аби це було весело,
але водночас і повчально.
І Афроамериканський форум від «Маттел» допоміг це просунути.
Стівен придумав логотип.
Девід придумав слоган «Соу Ін Стайл» або ж «СІС».
Ми з дизайнеркою пакування пішли закуповуватися
й шукати натхнення на блошиний ринок у ТЦ «Слонсон».
Уся наша команда працювала над цим,
і це було чудово.
Моїй доньці подобалися ці ляльки.
Було приємно бачити, як моє творіння
приносило стільки радості моїй донці.
Моя мама взяла на себе місію зробити так,
аби я і мої сестри
бачили себе в іграшках, з якими гралися.
Тож вона купувала нам лише темношкірих Барбі.
Я майже одразу зрозуміла,
що білошкірих ляльок у нашому домі не буде.
Колись я сама робила хіджаби для своїх ляльок.
Особливо коли гралася з машинками.
У машину не залізеш без хіджаба. Зачіска зіпсується.
Це не були просто ляльки.
Це було уособлення того, ким я колись хотіла бути.
Це були ляльки-лікарі, юристки. Вони літали по всій країні. Робили різне.
Зараз я розповідаю історії
про сильних і цікавих жінок, у яких захопливе життя.
Я робила так само в п'ять років.
Якщо Керрі Вошингтон зі «Скандалу» не темношкіра Барбі,
включно з одягом, макіяжем і вбранням,
то не знаю, хто нею є.
Мене звуть Байронік Барбі.
І я самопроголошена темношкіра Барбі.
На пальці у мене татуювання «Лялька Барбі».
У мене цілий гардероб убрання Барбі. Навіть сережки.
Не знаю, на якій що, але на одній написано «Байронік». А на іншій — «Барбі».
Я по-своєму уособлюю темношкіру Барбі.
Я дуже активна,
часто змінювала кар'єру.
Двічі стрибала з парашутом.
Я плавала з акулами на Гаваях.
Каталася на гідроциклі. Займалася парасейлінгом.
Гадаю, довгий час
усі ці подорожі й розваги
асоціювалися з білошкірими жінками.
Вони могли бути різними.
Але зараз я бачу, що темношкіра Барбі може робити те саме,
і це важливо для мене, тож я намагаюся бути нею.
Бути такою залізною леді дуже важко, потрібні міцні нерви.
Але, гадаю, темношкіра Барбі — це образ людини,
яка вміє невимушено й легко долати життєві труднощі.
Вона показує, як витримувати тиск, стрес
і залишатися милою, вишуканою і зібраною.
Просто бути собою
і робити кожен день і момент важливими.
То вона дійсно вас надихає.
Так і є.
Часто за буденною рутиною я запитую себе:
«Що б на моєму місці зробила темношкіра Барбі?»
Щороку ми проводимо якусь подію при «Фонді допомоги темношкірим студентам».
Ми хотіли організувати святкування 30-тої річниці випуску темношкірої Барбі.
Я не знала, що Стейсі хотіла організувати святкування 30-ї річниці.
Я прийшла на святкування й лише тоді дізналася про нього.
Я була рада, бо вона була найкращою людиною, яка могла організувати її.
Це перша темношкіра Барбі,
яку я зробила на тридцяту річницю темношкірої Барбі.
Це моє відтворення ляльки 1980-х.
Я трохи прикрасила її вбрання, бо думала, що вони будуть на аукціоні.
Але вирішили обрати лише одну.
Мій дизайн надихали вирізи оригінального костюма.
Так вона більш сексуальна,
тож я зробила виріз спереду
й замість короткого комбінезона
зробила довший і додала вирізи на ногах.
Також я додала трохи стразів.
Це моя лялька Чандра «Соу Ін Стайл»,
у якої була темніша шкіра.
«Маттел» не лише продали на аукціоні ювілейну ляльку,
але й перевипустили оригінальну темношкіру Барбі у 2010-му.
2020 — 40-ВА РІЧНИЦЯ ТЕМНОШКІРОЇ БАРБІ
Я думала, що це буде проста історія про якихось ляльок,
але в історії темношкірої Барбі є щось особливе.
Я починаю до неї прив'язуватися.
Я відчуваю такий зв'язок із нею, зі своєю тіткою, Кітті, Стейсі
який не можу описати словами.
Коли я чую цю чудову історію про силу репрезентації,
я щиро радію.
Мені дійсно цікаво дізнатися,
хто робитиме дизайн темношкірої Барбі на 40 річницю, яка буде у 2020-му.
Ви чули щось про святкування
40 річниці темношкірої Барбі?
Яка буде…
-Наступного року. -Так.
Так, я нічого не чула
про святкування 40 річниці темношкірої Барбі.
Це було б чудово.
Подзвоніть раптом що. Я б з радістю відсвяткувала з іншими.
Історія цієї Барбі продовжиться?
Мабуть…
ні.
Білл виріс разом з Барбі.
Барбі стала його кар'єрою.
Я працювала з ним десь десять років.
Мене звати Білл Ґрінінґ.
Я головний дизайнер колекції «Барбі Сігнчер».
Я працюю в «Маттел» уже 25 років.
У дитинстві я грався з Барбі.
Багато моїх іграшок зробила Кітті.
Я грався зі своєю кузиною.
Багато ляльок були з дизайном Кітті.
Ми гралися з «Пріті Ченджес». З темношкірою Барбі.
З «Пінк енд Пріті».
Тож якщо зважати на те, що я грався з Барбі,
то Кітті була частиною мого життя.
Я постійно думав про її оригінальну ляльку,
як ми могли б залишити ті елементи, які подобалися Кітті.
Я дуже старався лишити старі елементи,
але й трохи осучаснити її. Гадаю, так можна сказати.
-І ти чудово впорався. -Дякую.
Коли Кітті схвалила мою роботу, я…
Це був найкращий комплімент.
Цією лялькою я хотів ушанувати спадщину Кітті.
Також я хотіла б сказати,
що зараз важко
знайти дизайнерів, які працюють із ляльками.
Зараз у нас у команді немає темношкірого дизайнера.
Я знаю, що для керівництва це важливо.
Це можливість
для темношкірих дівчаток
і темношкірих хлопчиків
зосередитися
на відтворенні темношкірої Барбі.
Сподіваюся, що нові Кітті, нові Стейсі, Стівени
прийдуть до нас вносити свою лепту.
У темношкірих ляльках цікаво те,
що коли їх роблять темношкірі люди,
вони всі дуже різноманітні.
З'являється купа нових ідей.
Купа видів убрання.
Купа способів створення ляльок.
І це дуже цікаво,
адже нецікавих ляльок немає.
Усі ляльки дуже продумані й творчо виконані.
Я Мейсон Вільямс.
Я старший директор і менеджер
«Дайверсіті, Еквіті енд Інклюжн», «Маттел».
Я працюю в індустрії іграшок й ігор вже 25 років.
Я дуже пишаюся Барбі.
Мені подобається те,
що нам вказували на недоліки щодо нашого різноманіття.
Щодо образу тіла. Щодо всіх цих проблем.
У відділі дизайну у нас є кілька темношкірих дизайнерів,
але їх не більше, ніж коли там працювала Кітті.
Хоч компанії росли,
число робітників не сильно змінювалося.
Нас не стало більше.
Погляньмо на склад відділів дизайну
в різних іграшкових компаніях.
Темношкірих там найменше.
Не думаю, що це когось дивує.
Ти не знаєш, що можеш бути кимось,
якщо не бачив прикладу.
Я вже 20 років ходжу на заходи профорієнтації.
І там я записую: «Мейсон — виробник іграшок».
Я завжди так робив. І навіть зараз так роблю.
І я вірю, що важливо показувати іншим,
що є люди, яким це вдалося.
Потрібно залучати людей раніше.
Ще в школі. Робити колаборації з університетами для темношкірих.
Повідомляти про потрібні навички,
потрібні знання.
Інвестувати у фабрику талантів.
Але одразу це зробити не вийде.
І це важливо.
Занадто ми не заходили далі розмов.
Я Таша Кірквуд.
Я голова відділу вивчення споживачів «Маттел».
Я щодня розмовляю з дітьми.
Моя робота має не останнє значення для процесу розробки,
і я думаю, що ця тема особливо важлива для нього.
Процес виробництва дуже важливий.
Для нього важливе розмаїття,
але не лише людей, але й думок.
Усі і по-різному думають і відчувають.
Надзвичайно важливо стимулювати різноманіття думок
у дизайні, маркетинговій стратегії
чи будь-чому іншому.
Нам варто краще пояснити суть цих професій,
а також можливості, які вони надають.
І в цьому суть. Цього й досягла темношкіра Барбі.
Вона показала, що можливості є, і ми повинні постійно наголошувати на цьому.
Так, зробімо це.
Дамо новий поштовх розмовам, що зайшли в глухий кут.
Усе почалося з питання,
яке я поставила своїй тітці.
І ось куди ми зайшли.
Від однієї темношкірої Барбі,
до світу темношкірих Барбі,
до створення Барбі за подобою темношкірих жінок.
Я тут заради цього. Так.
Я пам'ятаю, як мені повідомили, що в «Маттел» сказали:
«Ми хочемо зробити Шонду Барбі. Вона не проти?»
Я така: «Авжеж». Я була дуже рада.
Я була в захваті.
Коли тобі дзвонять і кажуть, що хочуть зробити з тебе Барбі —
це неймовірно.
Я думала: «Овва, я можу стати частиною зразкової для мене історії,
адже темношкірі жінки тепер стали її частиною».
Це моя Барбі. Коли я побачила її, то аж розплакалася.
Чудова лялька. Це моя лялька. Лялька Шонда.
Я називаю її Гламурною Шондою. Вона нарядна.
Це моя друга лялька Барбі.
Ця лялька зображає мою роль принцеси-балерини
з фільму «Лускунчик і чотири королівства».
Я повністю була залучена в процес.
У нашій компанії «Шондаленд» чудова керівниця відділу дизайну —
Сенді Бейлі.
У розмовах із «Маттел» Сенді підіймала тему того,
який вигляд повинні мати ляльки.
Вона показувала мені дизайн, і я казала: «Дупа замала».
Вона поверталася до «Маттел» і все пояснювала.
Спершу ми надіслали їм фото.
Ми з Шондою робили від п'яти до восьми фото,
на яких її зачіска, вираз обличчя й макіяж підходили під те,
якою вона хотіла бачити ляльку.
Я хотіла зробити все так, щоб дивлячись на ляльку,
люди бачили мій образ.
Не якусь вихолощену версію.
Я попросила зробити велику талію.
А також такі ж груди, як у мене.
В однієї фігури більш збалансована форма,
і їхні дупи точно різні.
Ми обрали оцю.
Це чудова репрезентація мене.
Пам'ятаю, що в останньому варіанті
в неї були малуваті груди.
Кажуть: «Уже пізно», — а я: «Додаємо підкладки».
І ми їх додали.
У дитинстві мені казали, що в мене великі ноги.
Гадаю, ці ноги допомогли мені виграти медаль,
тому я хотіла, аби ноги моєї ляльки були сильними, як у спортсменки.
Зроблять ще одну мою Барбі, і це чудово.
Мені передзвонили й сказали:
«Ми хочемо зробити ляльку, яка краще б репрезентувала вашу роботу».
Їй зробили професійніший вигляд.
Гадаю, друга Барбі була чудовою можливістю
показати молодим дівчатам сценаристку,
і що темношкіра жінка займає таку посаду.
Кожній людині потрібна сила мріяти.
Ви не зможете мріяти, якщо не бачили мрійників.
Я купую своїм донькам лише темношкірі ляльки.
Я навіть намагаюся купувати ляльки, із текстурою волосся, як у них,
щоб вони відчували зв'язок із ними.
Зараз це вже нормально. «Так, звісно, у неї дреди».
«Звісно, у неї афро. Чому б не було?»
У нас є ляльки в колісних кріслах. І це чудово.
Створювати все це просто необхідно.
Усе це необхідно в сучасному світі.
У мене є донька. Вона ще мала. Їй сім.
Дитячі ігри — це практика перед виходом у світ, у спільноту.
Тож у неї ляльки
різного кольору.
Я хочу, аби вона знала, що окрім неї у світі є ще багато різних людей
з різними мовами, ідеями
й світоглядом.
Усе це може змінити світ.
Звучить дуже пафосно,
але це правда.
Ще з раннього дитинства люди можуть дізнаватися про інклюзивність.
Про різноманіття.
Про різну текстуру волосся, про меланін і таке інше.
Якщо ж мати лише ляльок, які схожі на тебе,
твій мозок не сприйматиме всі ці речі.
Якщо в моїх білошкірих знайомих народиться дитина,
вони знають,
що я подарую їм темношкіру ляльку й книгу з темношкірими дітьми.
Темношкірим знайомим теж.
Поки негативних відгуків не було.
Ніхто не питав: «Чому ти подарувала це?»
Дітям подобається.
Але який шлях ще в нас попереду?
Зараз Барбі стали більш інклюзивними,
і мені хочеться думати, що маленькій Ладжерії
сподобалося б гратися з ними.
Але мені досі цікаво,
чи багато насправді змінилося?
Мене звати Аміра Сафір.
Я професорка кафедри психології дитячого й підліткового віку.
Мені цікаво, як певні середовища,
а особливо шкільне середовище, упливають на самосприйняття темношкірих дітей.
Ми вислуховували дітей,
показували їм сучасних Барбі й вивчали, як вони їх сприймають.
Ми надихалися ляльковим тестом Кларків.
Ми надихалися ним, але не копіювали.
Ми не концентрувалися
на відмінностях темношкірих і білошкірих,
а на всіх відтінках, формах і розмірах
ляльок Барбі.
І останнім етапом була розмова з експертами,
де ми консультувалися
зі спеціалістами з різних сфер,
щоб отримати фінальну картину всього.
Готові?
Побачимося на фініші
Яка лялька видається найгарнішою?
Для мене найгарніша тут
Бруклін.
-Вона найгарніша? -Так.
Чому вона найгарніша?
Бо в неї така шкіра, як у всіх нас.
У неї дійсно темна шкіра, як і у нас.
Це правда. Так і є.
А ще вона вміє грати на гітарі.
Яка із ляльок цих найгарніша?
Оця.
Чому вона така гарна?
-Через сукню. -Тобі подобається її сукня?
Тобі ще щось подобається в ній?
-Її взуття. -Її взуття.
-У неї гарне вбрання. -Ага.
-І гарна зачіска. -Гарна зачіска.
У неї гарна футболка й сумочка,
а ще в неї гарне взуття і зачіска.
Коли вони обирають улюблену Барбі,
вони частіше говорять про їхні сукні,
їхнє взуття,
ніж про колір шкіри.
Я хочу почути вашу думку щодо цього.
Як це формує
їхнє сприйняття особливостей раси.
І чи думають вони в першу чергу про неї.
Я працюю в початковій школі,
і коли діти починають говорити про щось наближене до раси,
це слово не вживають.
-Так. -Я не чула, щоб уживали.
Та й у навчальній програмі немає нічого про це.
Завжди кажуть «етнічність», «культура».
І в різних відео я бачу,
що люди кажуть «культура», «етнічність», «релігія».
Вони дають унікальність.
Ви коли-небудь чули про расу?
-Ні. -Ні?
-Ні. -Що таке раса?
Гарне запитання.
Гадаю, якась із Барбі любила бігати по расі.
Бігати по росі? Ага.
Коли ви розмовляєте з батьками чи членами родини про расу,
як вони про це говорять?
«Не суди книгу за обкладинкою».
І що це означає?
Не судити всіх людей, за однією, що висміює тебе.
Коли ви чуєте слово раса,
що спадає на думку?
-Расизм. -Расизм спадає на думку?
Що таке расизм?
Коли люди формують свою думку про тебе спираючись на колір твоєї шкіри,
твій вигляд і твою культуру.
Вони можуть і не знати, що таке раса.
-Але про расизм знають. -Так.
Як ваші родини пояснюють вам, що таке бути темношкірою людиною?
Бути хороброю і завжди знати, що ти прекрасна темношкіра королева.
Мама каже, що я маю пишатися тим, що я темношкіра,
і якщо хтось із відмінним кольором шкіри запитає:
«Чому ти така крута?», —
я скажу: «Ти не зрозумієш».
Мені кажуть,
що навіть коли ти відрізняєшся, ти не маєш цуратися себе.
Ага.
Бо така сама людина, як і всі інші.
Кажуть, що поліція не повинна погано до нас ставитися,
класти нас на землю без вагомої причини.
Хоч вони й не вживають слова, які вживають дорослі,
вони знають, що таке раса.
Хтось казав: «Життя темношкірих важливі. Темношкіра краса».
Вони знають, що таке раса.
Але ми повинні навчити їх правильно говорити про неї.
Вони переповідають те, що їм розповідають, що вони почули,
але не обов'язково те, що пережили,
і як сприймають інших людей.
Бо якщо всі однакові, а колір шкіри неважливий,
то чому темношкірих убивають поліціянти?
Як Барбі може допомогти дітям зрозуміти це?
Чи має Барбі або «Маттел»
докладати більше зусиль, аби допомогти дітям зрозуміти ці відмінності?
-Так. -Думаєте?
Гадаю, це відповідальність усього суспільства.
І «Маттел» має
багато можливостей
зрозуміліше пояснити, що таке раса,
що таке етнічність і який культурний внесок Барбі.
А в «Маттел» є якась команда,
що займається питаннями різноманіття і його значення?
Це було б цікаво. Гадаю, це…
Одна людина не може внести зміни.
Для цього потрібна команда.
-Так. -Ще й правильна.
Яка із цих Барбі нагадує вас?
-Оця схожа на тебе? -Так.
Оця трохи схожа на мене,
бо в неї коричневе волосся й карі очі.
Чому вони схожі на тебе?
Бо я інколи теж закидаю волосся назад.
-Вона дуже гарна, і в неї є дреди. -Так.
-Щось ще нагадує твою маму? -Так.
Що ще?
Вона носить перуки. Здається, наче ця Барбі теж.
Жодна з них не схожа на мене.
І на мене.
Що повинні робити батьки та й ми,
окрім розмов про це?
Зрештою,
Барбі не зможуть зробити більше, ніж уже зробили, правда?
Відповідальність на батьках і компанії «Маттел».
Я не хочу переносити на Барбі ту роботу,
яку маємо виконувати ми як суспільство.
Ми повинні ламати стереотипи.
Для мене фінальним результатом
автентичного різноманіття, рівності й інклюзивності повинно бути
руйнування жорстоких інституцій, структур,
ляльок та лялькових штучних світів,
які існують через спадок колоніалізму.
І поки ми не робитимемо цього, то ми просто граємося із собою.
Моїй донці п'ять років. Вона уявляє себе принцесою-нінджя,
яка хоче різати фрукти в грі.
У неї багато Барбі, і я пишаюся тим,
що вона сприймає всіх Барбі однаково.
Там повна діаспора кольорів,
відтінків шкіри, зачісок й фігур.
І я цим пишаюся.
Коли я бачу, як вона грається,
помічаю, що діти більше прив'язуються до самої гри,
а не до того, чим граються.
Гадаю, якщо зараз узяти 30 дітей і спитати:
«Яка на вигляд Барбі», — ви отримаєте 26 різних відповідей.
На вашу думку, яка із цих Барбі справжня?
Оця?
Оця.
Чому так думаєш?
Через її шкіру.
-Бо в неї світле волосся. -Бо в неї світле волосся?
Оця Барбі справжня, а цю зробили потім.
Барбі можуть бути, як деякі темношкірі дівчата,
тож їм не треба постійно гратися з білими Барбі.
Я багато вивчаю, часто дивлюся шоу про те, як роблять іграшки.
Оця Барбі була першою.
Коли йдеш у магазин, ці Барбі одразу на видному місці,
у рекламі теж частіше вони.
Суть питання була в тому, хто справжня Барбі.
Діти постійно обирали білу Барбі.
І мені це натякнуло на те,
що вона стоїть в центрі,
і всі інші вже розташовані навколо неї,
і це світовий стандарт.
Класична Барбі, білошкіра, звичайна.
Це спонукає дітей думати,
що це стандарт, це ідеал, і до цього потрібно прагнути.
І вони розуміють, що темношкіра Барбі,
що латиноамериканська, азійська Барбі —
вони з'явилися пізніше, аби ми могли асоціювати себе з ними.
Це показує дітям, що темношкірі люди знаходяться на нижчих ланках
соціальної структури,
хоч і прямо цього не кажуть,
адже діти бачать цю ієрархію
навіть в іграшках.
Якби я могла обрати,
я була б звичайною Барбі,
бо в неї є власний мультик
Гадаю, це була оригінальна Барбі,
бо коли я чекав на вході, я дивився мультик,
і її показали першою.
У мультиках моєї доньки темношкіра Барбі — не головна героїня.
Там не розповідають про темношкірих персонажів.
Нам не розповідають про їхні сім'ї і взагалі хоч про щось.
Вони якісь другорядні.
Це наче сучасна версія ізоляції таких персонажів із часів,
коли темношкірої ляльки Барбі ще не було.
-Бачили мультики про Барбі? -Так.
-Так?
Який бачили?
Я бачила мультик про шпигунку,
про космос
і про звичайну Барбі.
Я дивилася старі відео про дім мрії Барбі.
Так?
Так. Ми дивилися фільм про Барбі.
Там були Барбі-русалки. Вони були отакі.
Я Нішель Джексон,
а це моя донька, Кейден.
Привіт. Мені 14.
Мене змусили гратися ляльками.
Тебе не змушували.
Я пам'ятаю,
як ми подивилися кілька мультиків про Барбі,
і ми пішли в магазин, аби купити нову ляльку Барбі.
Пам'ятаю, як стояла біля полички й кажу: «Ось Барбі.
Вона темношкіра».
І вона впевнено сказала мені:
«Це не Барбі, бо Барбі не темношкіра.
Барбі білошкіра».
Гадаю, у мультиках має бути більше рас.
Адже головні герої завжди однієї раси.
Мультик вийшов, коли я вже була старша.
Мені було десь дев'ять чи десять років.
Там була темношкіра героїня. Мені сподобалось.
Мабуть, тому я не сприймала темношкіру Барбі.
Бо темношкіра героїня завжди грала подругу.
Як от Ніккі чи Крісті, чи ще хтось.
Мене звати Айдрея Волден, і я сценаристка з Лос-Анджелеса.
Я трохи знала про «Влог Барбі»
до роботи з ним.
Кілька серій потрапили на мій радар.
Я знала про «Маттел».
Я працювала з їхніми іншими шоу,
тож у нас були гарні партнерські відносини,
коли вони звернулися до мене з пропозицією попрацювати над шоу
про проблеми 2020 року.
Усім привіт.
Привіт усім.
Зараз відбуваються важливі події.
Мільйони людей по всьому світу
протестують проти расизму,
і роблять вони це тому, що вже довгий час
до людей ставилися нечесно, а інколи їх навіть кривдили
за колір їхньої шкіри.
Вони сказали: «Це має бути схожим на "Влог Барбі".
Яке повідомлення ви б хотіли донести?»
Люди думають, що я добре живу,
але насправді я, як і багато темношкірих людей,
постійно стикаються з расизмом.
Мене завжди дивувало те, як в одному середовищі
дві різні людини мають різний досвід.
Про це я й говорила.
Минулого місяця ми з Барбі продавали наклейки на пляжі.
Ми розділилися, аби перевірити, хто продасть більше.
На тротуарі охорона пляжу зупинила мене три рази.
Що?
Вони все розпитували мене щось і навіть мамі подзвонили.
Я тобі не казала, але саме тому я продала так мало.
Охоронці думали, що я роблю щось погане,
хоч я робила те саме, що й ти.
Ми взяли кілька історій з мого життя,
історій, що трапилися зі мною,
і підігнали їх під вік авдиторії.
Я часто роблю так на роботі. Беру серйозні дорослі питання
й спрощую їх під молоду авдиторію.
Коли я таке розповідаю, люди починають вигадувати виправдання.
Кажуть: «Може, у тебе не було дозволу
продавати на пляжі».
Але це лише виправдання.
Люди робили це через мій колір шкіри.
На мене вішали ярлик.
І такі ярлики не вішають на білошкірих людей.
Задум простий. Дві подруги ділилися досвідом.
Я подумала, що доволі гарно було б
зобразити двох людей, які говорять на некомфортні їм теми.
Людям некомфортно говорити про них та чути їх.
І команда чудово це зобразила.
Я задоволена результатом.
Здається, це казав Дейв Шапел.
«А що думає Джа Рул?»
Розумієте?
Не думаю, що мені цікаво, що Барбі думає про расизм.
Нумо
слухати думку Барбі.
Гаразд.
Овва!
Маленька біла Барбі — наша союзниця. Клас.
Аби працювало.
Якщо білошкірі дівчатка, які рівняються на Барбі
й хочуть бути як вона,
звернуть на це увагу
й почнуть помічати расизм, коли він відбувається,
захищати темношкірих або латиноамериканських друзів,
або тих, хто відрізняється від них.
Це може допомогти помічати ці речі, але зазвичай цього не відбувається.
Гадаю, цьому відео не вистачало
якоїсь вагомої поради щодо дій.
Бажання слухати
не надає тобі інструментів, які б допомогли в ситуації,
коли твоїх друзів дражнять на ночівлі.
Мені трошки сумно,
що діти не можуть бути просто дітьми.
Адже реальність дається взнаки
і робить це надто рано.
І якщо поєднання реальності й вигадки
допоможе зробити світ добрішим
і не таким байдужим до расизму й дискримінації,
тоді це чудово й повністю варте того.
Гадаю, чудово, що вони зачепили таку важливу тему.
Думаю, для дітей, у яких не було такого досвіду,
це чудова можливість
дізнатися щось нове із цих розмов.
Але спершу я подумала:
«Ця героїня в цьому шоу раніше стільки говорила?»
Ні.
Вона десь щось говорила, але весь час була якоюсь другорядною.
Прогрес завжди відбувається маленькими кроками. Так?
Він не відбувається в один стрибок.
Різноманіття збільшилося.
У мультику «Барбі: Мрії великого міста» Барбі Робертс — звичайна Барбі,
знайомиться з Барбі Робертс із Брукліна.
-Ти з Брукліна, того що в Нью-Йорку? -Є ще якісь?
Був один милий момент.
Там була білошкіра Барбі й темношкіра Барбі.
Вони жили в одній кімнаті.
Це ніби моя кімната.
На ній моє ім'я. Я Барбі.
Але це ж я Барбі.
-Як твоє прізвище? -Робертс.
-У нас одне ім'я? -У нас одне ім'я?
Але вони дуже круто показали,
що є темношкіра Барбі, білошкіра Барбі,
але вони одна лялька
просто з різним кольором шкіри.
Відкрився мультивсесвіт Барбі.
Ти одразу розумієш прогресивність цього,
адже Бруклін потрапила на екрани.
Байдуже як.
Вона на екранах, а тому це прогресивно.
Гадаю, цікаво усвідомлювати,
що Бруклін на сцені змагається з тією,
хто поряд із нею виступає доволі слабко.
І так багато темношкірих жінок
почуваються щодня.
Коли їх наймають, це прогресивно.
Білошкіра людина
може бути непрофесійною,
але все одно вважатися рівною…
Валіза тікає.
…особливо в цьому випадку, умілій темношкірій жінці.
Балет рятує світ.
Їх поміщають в однакові конкурентні умови,
і вважають це за прогресивність. Це ж зовсім не так.
Побачимося на фініші
Хоч у них була нічия, тут простежується вигода для однієї сторони.
Як «Маттел» могли не визнати:
«Гаразд, Бруклін краще. Вона талановитіша. Вона перемагає»?
Гадаю, деякі діти
вважають медіаскладову Барбі не такою інклюзивною.
Вони обговорюють
чи можна було б зробити так, аби темношкіра,
латиноамериканська чи азійська персонажки
стали героїнями власних історій?»
Так, ми працюємо в цьому напрямку.
Ми розширюємо історію Барбі Робертс Бруклін.
І це великий крок уперед.
Успіх тогорічного фільму
приніс Бруклін власну колекцію.
Цілий власний усесвіт.
Вона досі подруга звичайної Барбі,
але історія вже фокусується на ній.
Вона отримала свою адаптацію від Netflix,
отримає колекцію ляльок,
а також більш з'являтиметься у влогах чи ще чомусь.
Її світ розширюється.
Батьки досі хочуть, аби темношкіра або Барбі іншої раси
була головною героїнею.
Це надає впевненості. Збільшує культурний уплив.
Ми підвищуємо інклюзивність та збільшуємо репрезентацію.
Але дуже важливо не забувати
про важливість темпу.
Стабільний темп реальний, показує результати
й кращий за один ривок.
Якщо прогрес не відбувається з тією швидкість, з якою хочу бачити його я,
або ви, або хтось іще,
це нормально, бо моє завдання — аби прогрес існував.
І якщо він є, хоч і маленький,
то ми все робимо правильно.
Не думаю, що вона буде успішною.
Чому?
Бо ми живемо в…
-Не хочу цього казати. -Кажи.
Бо ми живемо у світі, де домінують білошкірі, і тому, гадаю,
найуспішніші люди, яких ми знаємо, —
білі.
І через те, що попит найбільший серед білошкірого населення,
я не думаю, що темношкіра Барбі зможе існувати самостійно
без супроводу якогось білого персонажа.
Вона не досягне успіху.
Я б хотіла, але не думаю, що успіх буде таким самим.
Мені сумно чути від неї те,
що ця лялька не зможе бути такою ж успішною сама.
І лише через те, що вона темношкіра.
Це мої сестра й племінниця.
Мене здивувала її думка.
Ми дійсно все правильно робимо, якщо у 2024 році діти досі думають,
що у світі більше білошкірих?
Ми пройшли довгий шлях від першого розділу
й нестачі темношкірих ляльок.
Так?
Б'ЮЛА МІТЧЕЛЛ 40 РОКІВ ВИСЛУГИ
Розкажіть, про що йдеться в цій книзі.
Це книга до 70 річниці.
У них була моя цитата.
«Я вдячна за 44 роки роботи в "Маттел".
Тут я була дуже щаслива». Так, це правда.
Кітті теж десь тут.
-Ось. -«Кітті Перкінс.
авторка першої серії "Темношкірої Барбі" й "Холідей Барбі".
Найбільше в роботі мені подобається те, що кожна дівчинка любить мене,
коли дізнається про мою професію».
Ось.
Подивимось.
Темношкіра Барбі в сучасному вигляді з'явилася в 1980 році.
-У 82-му. -У 1980-му.
-Подивимося. Тут вона є? -Ні, так не пише.
-«Чемпіон світу… -«Вихід за межі».
Виходять за межі й не згадують темношкіру Барбі?
Так.
Шкода, що в розділі «Вихід за межі» вони не внесли темношкіру Барбі.
-Так і є. -Так.
А «Холідей Барбі» внесли.
Під час створення фільму
я постійно думала про маленьку Ладжерію,
сором'язливу, приємну темношкіру дівчинку з Техасу,
і про те, що б для неї означало побачити такий фільм?
Вона побачила його втілила в життя, адже як і її тітка,
вона хотіла ставити важкі запитання
й закладати основу для майбутніх поколінь.
Як і Шонді, їй було важко бути першою, але вона не відмовилася від цього.
Як і Місті, вона розуміла, що бути частиною історії
в цьому темношкірому тілі — наче протест проти неї.
Адже вона не завжди зважає на тебе.
Як Кітті й Стейсі вона знала, чого потребувала.
Вона бачила потребу розповісти про темношкіру Барбі.
Внести її в історію.
Бо темношкіра Барбі важлива,
які її історія.
Як бачите,
я надихалася створенням цього фільму,
і мені цікаво, чи надихне він вас.
Тому такі фільми й важливі.
Вони зберігають історію.
Я впевнена, що темношкіра Барбі проклала шлях для інших.
Я хочу, аби всі знали, що темношкіра Барбі уособлює мене.
У цю ляльку вклали всю мою особистість.
Гадаю, я змогла хоч якось порадувати
кожну дівчинку, яка гралася з ляльками, які я зробила.
Гадаю, я добре використала свою
подаровану Богом творчість.
Мене дуже радує ріст і майбутнє Барбі. Я вдячна за це.
Однак я також знаю, що Барбі не рухалася б до цього майбутнього,
якби не темношкіра Барбі.
І я вкотре скажу, що пишаюся темношкірими жінками за те,
що не мовчали про важливі для нас речі
у місцях, де нас дуже часто змушували мовчати.
Це, певно, було надзвичайно важко.
Я в захваті
й маю віддати шану тому, як усе це стало можливим.
Я безмежно вдячна за спадщину, яку створила темношкіра Барбі.
Гаразд, моя нелюбов до ляльок зникла.
Я навіть була рада дізнатися їхні історії, бо вони надихнули мене розповісти про те,
як темношкірі жінки заявили про себе й допомагали одна одній.
Ці три жінки:
Кітті, Стейсі й моя тітка, Б'юла Мей Мітчел,
згуртувалися,
бо коли не бачили того, чого хотіли, вони це створювали.
Отакі от ми.
Вони були першими, але щоб не стати останніми,
передали естафету мені.
Тож як і вони, я побачила потребу,
зібрала чудову команду
й нарешті зробила темношкіру Барбі героїнею власної історії.
ТЕМНОШКІРА БАРБІ
«Маттел» попросили додати:
З 2016 року Барбі — найбільш різноманітна лялька.
Бруклін — співведуча влогів і трансляцій.
Є програма стажування для темношкірих студентів.
Трьох студентів уже найняли на роботу.
«Маттел» надає можливості для темношкірих дизайнерів.
Білл і Кітті працюють над новою лялькою за дизайном Кітті.
Я рада бачити в цій студії таке різноманіття людей.
Коли я лише починала свою кар'єру в політиці,
такого різноманіття не було.
Не було візажистів, які знали, який колір мені підібрати.
Не було операторів,
про людей різних рас не випускали статті.
У сфері розваг усе змінилося.
І я рада бачити вас усіх. Таких різних людей.
Дякую за запрошення.
Ви б хотіли стати Барбі?
Гадаю, така думка промайнула в мене кілька років тому.
Де вона?
Карен така: «Так».
Я була б удячна.
Гадаю, вона заслуговує на це.
Гадаю, це ще одне повідомлення
темношкірим дівчатам, міленіалкам,
бо вони називають її тітонькою,
а коли побачать її ім'я на ляльці Барбі, це буде неймовірно.
Скажіть на камеру, хто ви.
Я не знала, що мене знімають.
Мене звати Карен Вотерс, а це моя матір.
-Вона має стати Барбі. -Має стати Барбі.
-«Маттел», ви чули? -«Маттел», ви чули?
Її донька просить у прямому етері.
Колись створять
дорослу Барбі.
Переклад субтитрів: Павло Дум'як
ПРИСВЯЧУЄТЬСЯ МАЛЕНЬКІЙ ЛАДЖЕРІЇ І ДІТЯМ, ЩО ЖИВУТЬ УСЕРЕДИНІ НАС.