Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Trafikken står stille på Elsinore motorvei i nordgående retning.
Flere utrykningskjøretøy er på vei, det er fint om bilistene gir plass.
Vi vet ikke hva ulykken skyldes...
Det kan gå tretti minutter før det løser seg opp.
Det minste han har skapt er stort
Og kan hans makt bevise
Gikk alle konger frem på rad
I deres makt og velde
For Elisabeth var nestekjærlighet ikke bare et ord.
Det var en måte å være på, en måte å være prest på.
En måte å være ektefelle og mor.
Dere var betydde alt for henne.
Får jeg holde den?
Er det noe etterpå? Kaffe eller noe sånt?
Nei.
- Hei, Regitze. - Hei, Heine.
- Fint at vi kan gjøre det sammen. - Ja.
Prestebolig er jo embetsbolig. Ny prest står og tripper.
Jan er ikke i gang med pakkingen. Han tar det ikke alvorlig.
En prestegård er en embetsbolig. Den nye presten skal flytte inn.
Jan, vi forstår sorgen og sjokket, men livet har fortsatt mye å gi.
Jeg har med en bok. Mestring av sorg.
- Jan. - Far.
For noe vrøvl.
For noe dritt.
Far?
Kom ut. Heine har kjørt. Far?
Bra.
- Jeg går ut og lager kaffe. - Det er noe vi må åpne sammen.
"Min harpe har blitt til sorg, min fløyte til hulkende gråt."
Denne skal vi to åpne. Nå som hun ikke er her lenger.
Det var beskjeden jeg fikk.
Kjære dere.
Kjære, kjære dere to.
Jeg står foran perleporten.
Jeg ligger faktisk i sengen, men dere vet hva jeg mener.
Jeg er trygg. Jeg har min tro.
Min eneste sorg og bekymring er dere to.
I en familie, særlig en som er så liten som vår,
må man gjøre en innsats for å være der for hverandre.
Uansett forskjeller og uenigheter.
Regitze, Jan er din far. Det nytter ikke å bære nag.
Du har ikke andre fedre.
Jan, du har ikke andre døtre. Ta deg sammen og svelg stoltheten.
Noen ganger må man gå ganske langt for å møtes på halvveien.
Regitze, din far og jeg har snakket om å gå Caminoen.
Fra Astorga til katedralen i Compostela.
Det har jeg drømt om hele livet. Jeg rekker det ikke.
Derfor er mitt siste ønske...
at dere to går Caminoen sammen.
Jeg tror det vil gjøre dere godt.
Pass godt på dere selv og på hverandre.
- Caminoen? - Caminoen, ja.
-260 kilometer. - Ok.
Det tar elleve dager.
Elleve dager?
Finnes det en kortere rute man kan ta over en helg?
Savner du henne ikke i det hele tatt?
Om jeg savner henne? Altså...
Hun er moren min. Selvfølgelig savner jeg henne.
Da kan du kanskje overveie å respektere hennes siste ønske.
Hva har du tenkt å gjøre?
Jeg vet ikke helt. Du vet hvordan vi har det.
Dere kan få snakket sammen hvis dere går den turen.
Ja.
- Hvor ligger hun hen? - I fellesgraven.
Hallo! Ikke kast blomstene deres her.
Mors urne ble nettopp satt ned.
Ikke der, det er en gressplen. Fellesgraven er ved bjørkelunden.
Ok.
Her.
- Det blir en lang tur med ham. - Hva med situasjonen din?
- Har du snakket med han hollenderen? - Blir denne for varm?
Det virker sikkert vanskelig, men har du snakket med ham?
Nei, det har jeg ikke fått gjort.
Er det fra faren min igjen?
- Noe om en stein i ryggsekken. - Hæ?
Det går fra ingenting til vilt mange sms-er.
Noe med en stein...
Det ville gledet din mor å se oss nå.
Sikkert.
Det er et deilig kjøkken vi skal til.
Jeg gleder meg til å smake på caldeirada.
Nå går vi jo ikke denne turen for å spise og drikke.
- Hva er det? - Camino-pass.
- Joaquin. Hva heter du? - Jeg heter Jan.
- Velkommen, Jan. Er det første gang? - Ja.
- Så flott. Buen Camino. - Takk.
Vær så god. Jeg heter Joaquin. Hva er ditt navn?
- Regitze. - Hyggelig å hilse på deg.
- Er det din første Camino? - Ja. Moren min døde nylig av kreft.
- Dette var hennes siste ønske. - Så fint.
Buen Camino.
- Sånn. - Det første skrittet.
Det sa din mor og jeg når vi skulle gjøre noe nytt. Det første skrittet.
- Det har jeg aldri hørt før. - Det sa vi, altså.
Ok. Fint.
- Det første skrittet. - Det første skrittet.
260 KILOMETER IGJEN
Google sier vi har gått for langt.
Det første kartet ble tegnet på leirtavler cirka 4000 år f.Kr.
- Jeg tror det blir bra. - Vi skal tilbake hit og til høyre.
Da har vi gått for langt. Vi skal tilbake, og til høyre her.
Buen Camino!
- Noen tar taxi ut av byen. - Det kan jo vi også gjøre.
Tenk at pilegrimer har gått her siden middelalderen.
Det er en 1200 år gammel tradisjon.
Det er helt magisk.
- Du har ikke med deg så mye. - Det er jo Spania. Sol og varme.
260 kilometer i de gummiskoene?
Jeg tror ikke du har forstått hva vandringen går ut på.
Caminoen opplyser og opphøyer den vandrende. Drit i fottøyet.
Tenk om moren din var her.
Hun hadde nok sunget "Opp, alle ting..."
Hun hadde så fin stemme.
Du hadde bedt henne ti stille.
Hvorfor sier du det?
Det ba du henne alltid gjøre når hun sang.
Det gjorde jeg da ikke. Vi sang ofte sammen.
- Buen Camino. - Buen Camino.
- Hei, hei.
Det gjør ikke noe, far. Vi husker det bare forskjellig.
Dere sang sikkert når det bare var dere to.
Det vet jo ikke jeg noe om.
- Buen Camino. - Buen Camino.
Da så. Vi har fortsatt 16 kilometer igjen.
Trenger du å hvile litt?
Nei, nei, nei!
Vi må ta hull på dem.
- Buen Camino. Vannblemmer? - Ja. Store.
Du har nok på deg feil sko for Caminoen.
- Du sier ikke det. - Ja, og jeg tror du må...
- Stikke hull på dem. - Ja, det sa jeg òg.
- Jeg kan gjøre det selv. - Nei da, hun klarer det.
- Jeg tar det. - Så bra, du har jo alt.
- Da så. - Bra.
Bedre?
- Takk. - Mirna. Jeg er fra Kroatia.
Dette er Jan, og jeg heter Regitze. Fra Danmark.
- Buen Camino. Vi ses. - Buen Camino.
- Det var snilt av henne. - Hun var irriterende.
- Er du ikke ferdig snart? - Jo da.
- Skynd deg litt. - Hei.
- Norge.
- Danmark. - Jeg kommer fra Oslo.
København. Hei.
- Går du Caminoen alene, eller? - Jeg går med faren min.
Jeg skulle gått med kjæresten min, men sånn ble det ikke.
Ok. Ja.
Sånn ble det ikke, nei. Sånn er det.
Vi snakket om hus og hjem og elbil og sånt. Vi tenkte på å få barn.
Såpass.
Ja.
Så forelsket hun seg i fitnesstreneren sin.
Oi, shit.
Hennes brasilianske trener. Tatovert fra topp til tå.
- Sorry. - Det går fint.
Jeg er bare...
Det er tatoveringer, fitness, Brasil...
- Det er mange ting. - Ja.
- Det er bra å tenke på noe annet. - Ja.
- Du har samme hårfarge som Liv. - Så pussig.
- Kom med noe toalettpapir! - Ja! Sorry.
- Hei, København. - Hei, Oslo.
Jeg sjekker oss inn.
Hallo igjen. Jeg tenkte på faren din og føttene hans.
- Å ja? - Gi ham disse.
Jeg har store føtter, og de kan justeres.
- Nei, vi kan ikke ta imot dem. - Jo da, jeg har fjellskoene mine.
- Det går så fint. - Tusen takk. Takk.
- Ha det. - Takk. Ha det.
- Jeg har ordnet sted. - Bra. Du har fått sandaler av Mirna.
Det er perfekt.
Din mor hatet menn med sokker i sandaler.
Ja, men hun er jo ikke her nå.
Ta dem, da.
Ja...
"Takk, Mirna og Regitze."
- Hei. - Hei.
Ja, selvfølgelig snakker vi litt.
Men snakker dere om noe ekte?
Ja, jeg prøver virkelig. Det er bare...
Jeg vet ikke om jeg vil fortelle ham at jeg skal bli mor.
Jeg hadde også syntes at det var vanskelig.
Jeg har forresten fått så ømme bryster.
Det gjør så vondt. Hadde du det også sånn i starten?
Henry, la det være.
Mads, kan du ta ham... Nei! Vent litt, Regitze.
Jeg blir helt sprø her. Mads... Jeg ringer deg tilbake.
Det er kjempegodt.
Skalldyrene er fantastiske. Synes du ikke?
- Hva spiste du da du var barn? - Hvordan det?
Tja, jeg vet ikke... Jeg husker det ikke så godt.
- Jeg husker ikke helt farmor. - Det er ikke mye skalldyr i suppen.
Farfar husker jeg.
Pipelukten, og den dype stemmen som jeg var så redd for.
Snakket han mye?
- Farfar? - Ja. Hadde du og han det fint?
Han kan vel best betegnes som en arrogant drittsekk.
- Men ellers? - Jeg vil ikke snakke om ham.
- God morgen, København. - God morgen, Oslo.
20 kilometer vandring og yoga?
- Madrassene er harde for ryggen. - Ja.
Kan du holde pikken i ro på pilegrimsreisen?
Det er datteren min du sikler over.
Hun stiller seg foran meg. Jeg var her først.
Folk søker innsikt og visdom her.
Hva er det du driver med? Fyren sitter jo bare der.
Du gjør deg til og dyrker en religion fra Østen
- på ruten kristne pilegrimer gikk. - Slapp av. Jeg strekker ut.
Og yoga er ikke en religion.
Dere holder godt tempo i dag. Dere går kanskje med Gud.
Sandalene er perfekte. Tusen takk. Ikke sant, far?
- Takk. - Vil dere slå følge?
- Det hadde vært... - Nei, takk.
En annen gang, da. Buen Camino.
Takk.
- Hvorfor kunne vi ikke gå sammen? - Jeg skal oppfylle din mors ønske.
Ikke for å gå med en kjærlighetshungrende Bigfoot
som tror alt bare er en vits.
145 KILOMETER IGJEN
Cruz de Ferro. Jernkorset. Det høyeste punktet på Caminoen.
Det er et viktig sted. Du kan ta frem steinen nå.
- Steinen? - Jeg ba deg ta med en stein.
- Jeg trodde det var en spøk. - En vittighet?
Jeg forsto det ikke.
Steinen symboliserer den byrden du gjerne vil bli kvitt.
Når du legger steinen her, legger du sorgene dine fra deg.
Det går nok bare om man er troende.
Det er ikke tilfeldig at du er her uten en stein.
- Du tør ikke store følelser. - Jeg forsto ikke sms-en din.
"Vannet under himmelen skal samle seg på ett sted.
Det tørre land skal komme til syne.
Og Gud så at det var godt."
Skapelsen. Moren din sa det når hun så en flott utsikt.
Som en dal som denne.
Vet du hva min yndlingshistorie i Bibelen var?
Den om da Jesus ble født.
- Juleevangeliet? - Ja.
At både mor og far var hjemme og fikk masse gjester låt så hyggelig.
En småborgerlig lesning av Det nye testamentet.
Kanskje det.
Jeg var misunnelig på Jesus.
Tenk å bo i en stall med begge foreldrene sine og noen dyr.
Du hadde ikke holdt ut to minutter.
- Vekk! - Slapp av!
Vekk med deg!
- Hva er det du driver med? - Vekk!
- Hva er det du driver med? - Den har skabb og lopper. Vekk!
Tenk om jeg kastet steiner på deg?
Hva?
- Du kan ikke kaste noe etter noen. - Det kan jeg vel!
- Du er redd for konfrontasjoner. - Hva for noe? Jeg er ikke redd.
Jeg tror ikke du liker motvind. Du går heller en helt annen vei.
- Hva mener du med det? - Du fullfører aldri noe.
Dyrlegestudiet, tennis, kokk og alt annet.
Jeg klarte ikke dyrlegestudiet. Jeg er ordblind. Har du glemt det?
Eller så er du ikke så veldig utholdende.
Som det kokkefirmaet og den fine cateringen du startet.
Sier korona deg noe? Det er ikke min skyld at alt ble avlyst.
Når livet er hardt og urettferdig, har man to muligheter.
- Man kan enten hoppe og sprette... - Ikke gjør det!
- Eller du kan kjempe imot. - Ikke gjør det! Det gjør vondt!
- Men ingenting må gjøre vondt. - Ikke gjør det! Noe så irriterende!
Vil du hoppe og sprette, eller vil du stå fast?
Jeg snakker om det som betyr noe.
- De store tingene. - Du er så...
Hei!
- Hei. - Hei, hei!
Buen Camino.
Kom. Nå går vi videre.
- Hei. - Hei!
- Hvordan går det? - Skikkelig dårlig.
Jeg vil hjem. Jeg dropper dette.
- Du kommer altså... - Hva?
Hallo? Hva sier du?
Du drar ikke hjem før du har vært i katedralen og tent et lys.
- Ja. - Ja.
118 KILOMETER IGJEN
- Vil du ha melk til? - Ja, men jeg liker fersk melk.
Leche fresh. Fresco eller noe sånt.
Klart den er fersk. Varm melk.
Nei. Fersk...
Denne melken holder jo evig. Jeg vil ha fersk, rett fra...
- Det er kaffe. Slapp av. - Vond kaffe i cortadoens hjemland?
- Caliente. Varm. - Ok.
Takk.
Langtidsholdbar melk. Den har en bismak.
Moren din lagde vond kaffe. Fy fader, så vond.
Lunkent vann og for få bønner, men jeg drakk den.
Det handler ikke om kaffen, men om hvem man drikker den med.
Jeg fikk drikke den med din mor.
Kan vi ha en halvtime uten å snakke om mor? Bare en halvtime?
Hva med deg og kjærlighet? Er det fortsatt ingen i livet ditt?
Det er masse mennesker i livet mitt.
Jeg har en nær venninne som heter Lisa.
Men du har ikke noen som elsker deg? Og du har ikke noen å elske?
Kjærlighet krever mot, Regitze. Det er ikke mer enn det.
Man må våge å gjøre seg skrøpelig og forsvarsløs.
- Er det det motet det kniper med? - Jeg vil ikke snakke om det.
Jeg vil ikke snakke om kjærlighetslivet mitt med min far.
Det gjør jeg med vennene mine.
Og venner er også kjærlighet.
Du deler ikke akkurat så mye av deg selv.
Det føles litt som en forelesning iblant.
Ja.
Det trenger vi ikke å snakke om.
Far?
Hei.
- Hva gjør du? - Hva gjør han?
- Far? - Hva gjør han?
Du!
- Hva er det du gjør? Far? - Er han diabetiker?
- Er du diabetiker? - Far? Se på meg.
- Nei! - Våkn opp!
- Hva gjør du? - Han har hypoglykemi.
- Vold hører ikke hjemme noe sted. - Far!
- Hvor skal du hen? - Han er åpenbart diabetiker.
- Du må vite det om du er datteren? - Han må ha sukker nå.
- Han er ikke diabetiker. - Jeg ordner juice.
Han trenger sukker. Nå! Ellers kan det gå galt.
Vi tar oss av det. Det ordner seg. Ingen fare.
Det er viktig at han får sukker. Sjokolade eller noe sånt.
Far? Drikk.
Kan ikke legge i vei uten å ha med seg noe.
- Sett ham i skyggen. - Går det bra?
Har du diabetes, far?
Ja.
Og det syntes du ikke at jeg skulle vite?
Det er ikke noe man flagger med. Det er gammelmannsdiabetes.
Vi må passe på at du spiser og drikker.
Og du må ta insulin. Dette er ingen spøk.
Det er type 2. Inntil videre, krever det ikke insulin.
Og jeg er voksen. Jeg styrer kjeks og juice selv.
Åpenbart ikke! Det gjør svenskene.
Sånt sier man til familien sin.
Akkurat som at jeg ønsket å vite det da mor ble syk.
- Vi ville ikke gjøre deg urolig. - Beinkreft stadium 3?!
Det er all grunn til å gjøre meg urolig!
Ja.
Det finnes ting som er vanskelig å få sagt.
Hei.
Monasterio de San Julian de Samos brant ned i 1558,
og ble gjenoppført. Det har stor symbolsk betydning Caminoen.
- Du må spise og drikke. - Det er gotikk, barokk
- og renessanse i arkitekturen. - Diabetes? Du må spise og drikke.
Jeg åpne omgivelsene for deg.
Gi klosteret historisk resonans og mening, og du snakker om kjeks?
Ja vel. Jeg prøver bare å...
Din mor og jeg forberedte oss alltid før reiser.
Sørget for å vite det man møter.
Hei, du. Det passer ikke så bra nå.
Lisa. Det passer ikke nå.
Ingen telefon, er du snill.
Jeg får kjeft av en munk. Jeg ringer senere. Ha det.
- Hvorfor tar du den? - Slapp av. Jeg la på igjen.
Dette er et kloster. Ikke din lokale hipsterkafé.
Señor, du må senke stemmen. Folk lever i stillhet i klosteret.
Vis respekt!
Vi går og går og går.
Og?
Tja...
Vi går ikke overens.
Hva med hollenderen?
Tror ikke han har lyst til å vite at han skal bli far.
Hvordan er det med vannblemmene?
- Sandalene har hjulpet. - Så bra.
En pilegrimsferd er en seremoniell bevegelse.
Det handler om lengde, pilegrimens adferd.
Det er fastlagt, man går ikke bare rundt på måfå.
- Mønsteret er fundamentet. - Ja.
Et langstrakt ritual som gir pilegrimen religiøs oppvåkning.
- Et overgangsritual. - Man kjenner på atskillelse.
Det er en mytisk vei.
De gjentar det mytiske figurer har lært dem i fortiden.
Repetisjon, repetisjon, repetisjon, og så vil man se et mønster.
Mønsteret innbyr til ytterligere repetisjon...
Ja! Du bør gå Via Francigena en gang.
- En vakker pilegrimsferd. - Kanskje det.
- Ok. Buen Camino. - Buen Camino.
Ha det.
- Det er en sånn man du bør få deg. - Jaha.
- Og kjede meg i hjel? - Kjede deg?
I selskap av en sånn kapasitet?
Du ser så godt ut.
- Jeg må tisse hvert 15. minutt. - Å nei!
Bortsett fra deg er det vidunderlig å være gravid.
- Er faren her? - Han er en skikkelig dritt.
Jeg går for å få styrke til å gå fra ham.
Fint vær.
Jeg er ikke så opptatt av været.
Jeg er her for å hedre min avdøde kone.
- Jeg er her for tredje gang. - Tredje gang?
Første gang jeg gikk Caminoen, var da min mann døde i en bilulykke.
52 år gammel.
Den andre gangen hadde jeg fått brystkreft.
Nå går jeg fordi bestevenninnen min døde av leukemi i fjor.
Jeg savner henne. Veldig!
Men det er godt å gå.
Bevege seg fremover.
Og jeg tror jeg overlevde kreften. Jeg kan ikke love noe,
men jeg lever i håpet.
- Jeg må hvile litt. - Ja visst.
- Ha det. - Ha det.
- Vi ses. - Ja, ha det.
Går det bra?
- Vil du ha juice og kjeks? - Nei, jeg vil bare sitte litt.
- Du har godt av... - Jeg er ikke et barn.
Jeg prøver bare å hjelpe deg.
Du ser ut som du trenger denne.
- Å, takk! - Velkommen til La Senda.
Takk.
Hallo? Señor? Hei.
Kaffen er kjempegod.
Det er sånn vi lager kaffe i Spania.
Nei, det er det ikke. Tro du meg.
Det er ikke sånn dere lager kaffe på den jævla Caminoen.
Vi har religiøse folk her.
- Stygge ord kan støte noen. - Stygge ord? Ja, klart det.
Beklager. Jeg pleier ikke egentlig å...
Signora... mi scusi for...
Nei, det er italiensk.
- Ja, det stemmer. - Mor forstår ikke engelsk.
Ja... Takk skal du ha, da.
Spiller du?
- Ja. Er det i orden? - Ja da.
Vil du spille? Ok, hvorfor ikke.
Ok.
1-0.
Unnskyld!
- Nei. - Første gang på Caminoen?
Ja. Og...
Og det blir nok den siste.
Jeg går med faren min for å glede moren min.
Det er litt komplisert.
- Jeg spiller ikke mer. Du vant. - Vant jeg? Ok.
Jeg må hjelpe mor å lage middag.
- Til meg? - Til deg og...
- Og andre folk. -20 andre.
- Men jeg vant. - Du vant.
- Kanskje vi kan spille senere. - Ha det.
Hei.
Bordtennis.
De lager god kaffe.
Gøy å få nye venner.
Unnskyld, kan du gi meg smøret?
Hei.
Gjorde det vondt?
- Hva da? - Å snakke med Mirna i dag.
Du kan jo prøve det igjen.
Har du behov for å snakke med noen, så gjør det.
Jeg er her for din mor.
Ja, hva ellers?
Hva ellers?
Hva er det for slags hånlig tone?
Det er ingen hånlig tone.
Det har bare alltid handlet om deg og mor.
- Mor og deg og deg og mor. - Jeg aner ikke hva du snakker om.
Det har alltid handlet om dere to.
Om å være intelligent, hva man nettopp har lest...
Lange diskusjoner om tro, og... Eksistens og akademiske ting.
Er vi imot litteratur og ånd nå?
Det har bare ikke alltid vært...
Det var ikke så lett å være en som ikke kan lese i deres selskap.
Du hadde dine egne interesser. Du var god til å spille tennis.
"Herren mildner luften for de klippede får."
Tennis ga ikke akkurat så veldig mange poeng hjemme.
Familie er ingen konkurranse.
Det var plass til alle slags mennesker hos oss.
Dere kom aldri på kampene mine.
Mor hadde alltid en preken som skulle skrives,
en sorggruppe som skulle samles...
Du hadde alltid oppgaver som skulle rettes.
- Du ante ikke om jeg var god. - Sport sier meg ikke så mye.
Foreldrene kom ikke for sportens skyld, men for barnas skyld.
Skal du syte over barndommen din, kan du finne et annet sted å sitte.
Hei sann.
Alkohol og diabetes 2. Er det lov, da?
Ta det med ro. Jeg har fredelige hensikter.
En cola, por favor.
Du tar vel en øl? Una cerveza.
- Nei. - Til henne.
Kanskje du burde drikke deg full og miste besinnelsen.
- Drit i hva andre mener. - Jeg har bare lyst på en cola. Ok?
Moren din... Vi hadde noen fine utbrudd.
- Vi snakket, vi elsket... - Far!
Jeg forstår det. Jeg forstår at du er ulykkelig...
Nei, jeg pines for helvete! Jeg pines helt inn hit.
Jeg har mistet mitt livsvitne, min sjelevenn.
Man er ingenting uten kjærlighet. Man er ingenting når man er alene.
Selvfølgelig er man noe!
Hva da? Hva er man når det ikke er noen som hører en?
- Når det ikke er noen som ser en? - Man er seg selv.
Du er det selv. Det er da noe.
- Jeg klarer meg helt fint alene. - Ærlig talt.
- Hva skal det bety? - Du er ikke lykkelig, Regitze.
- Det kan enhver idiot se. - Du vet ikke noe om det.
Du har ingen kjærlighet, skatt.
"Alt av kjærlighet blir søtt."
Jeg snakker ikke om kjærlighetslivet mitt med faren min.
Det er ikke så mye å snakke om uansett.
Ok, så nå sitter vi to her og er...
Er vi bare ingenting? Er det sånn det er?
- Moren din er med meg. - Ja, det vet jeg.
Du bærer henne i hjertet. Men jeg er også her.
Er det...?
Er det asken hennes?
I magetasken din?
Du sa at mors urne var lagt i en fellesgrav.
- Du løy! - Nei, men jeg kunne ikke gi slipp.
Tanken om Elisabeths aske nede i mørket...
Det er virkelig bare...
Jeg vet ikke hva jeg skal si.
Dette gjør man bare ikke!
Du kjenner ikke sorg! Du kjenner ikke ekte sorg!
Ekte savn! Du kjenner ikke til kniven i hjertet.
Hvem tar med sin døde kone på en bar i Spania og lyver for datteren sin?
Hun drømte om Caminoen, hun drømte om å oppleve katedralen.
- Jeg vil at hun skal få se det. - Hun drømmer ikke lenger!
Hun kan ikke se og oppleve noe! Hun er død! Fatter du det?
Nei!
- Pass dine egne saker. - Slutt!
Nei!
- Ikke pust! - Elisabeth.
Ikke pust!
Dere må ikke puste! Det er moren min!
Det har gått hull på henne.
Du må holde posen godt lukket.
- Jeg drar hjem. - Nei, Regitze. Stopp.
Jeg er ikke meg selv. Jeg har det helvetes dårlig.
Du slo meg!
Unnskyld. Jeg er pære full. Jeg tåler ikke å drikke.
- Jeg skal likevel hjem. - Nei, Regitze. For helvete. Stopp!
- Ikke rør meg. - Stopp. Slå meg, for faen.
- Da blir det balanse. - Nei.
Jo, gjør det. Ikke vær sånn en dørmatte.
- Hva var det du kalte meg? - Kom igjen, dørmatte.
Far, dette her...
Det er over.
Vi er ikke bra for hverandre. Vi...
Vi går forbi hverandre, vi sårer hverandre, og vi...
Det sårer i hvert fall meg.
Jeg drar til Compostela, og så flyr jeg hjem.
Gå Caminoen din, du.
- Regitze. - Ikke ring meg. Jeg ringer ikke deg.
Ha det, Jan. Buen Camino.
Hei.
Det er én ting jeg synes at du skal vite.
Jeg er gravid.
Hva?
Og jeg gleder meg.
Og jeg tror faktisk at jeg blir en ganske god mor.
- Hva med å dra i morgen i stedet? - Nei, takk.
Det er Lisa. Legg igjen en beskjed, og så ringer jeg tilbake.
Hei, det er meg. Jeg har dratt fra ham.
Jeg vil ikke være sammen med ham. Han slo meg, for faen!
Han er en forpult drittsekk.
Jeg vil bare dra hjem nå.
Hallo?
Hallo? Hvem er det?
36 KILOMETER IGJEN
Buen Camino, København!
Vi snakker kanskje ikke i dag?
Skal vi slå følge og være tause sammen?
- Hva sier du? - Skal vi gå og være tause sammen?
Du legger an på meg.
Unnskyld? Hva?
Du legger an på meg på Caminoen?
Jeg spurte om vi skulle slå følge. Faren din og du har det ikke så bra.
Dette er et sted der pilegrimer har vandret siden middelalderen.
Man sjekker ikke damer her for å holde seg varm i soveposen.
Jeg er gravid.
Hørte du det? Ja, jeg er gravid!
Jeg er ingen bimbo!
Vis litt respekt, Norge!
Hva?!
- Hallo. - Hei. Jeg må dra til Compostela.
- Compostela. Ja vel. - I taxi. Nå med en gang.
Vi har et problem. Vi har ingen taxier her.
- Ok. - Jeg kan bestille en fra Compostela?
- Ja, det hadde vært kjempefint. - Tre timer, to timer...
- Jeg vet ikke. - Så fort som mulig.
Jeg må finne telefonnummeret.
Regitze. Jeg har lett overalt etter deg.
- Hei. - Hallo.
- Hva gjør du her? - Faren din.
Han oppførte seg ganske rart i morges.
Så besvimte han og slo hodet. Han har kanskje hjernerystelse.
Legen har undersøkt ham. Han trenger hvile.
- Ja. - Jeg syntes at du skulle vite det.
Jeg vet ikke om du... Vil du kanskje treffe faren din?
Nei, jeg vil ikke dra tilbake.
Det bare går ikke.
Hør her. Faren min var ingen snill mann.
Vi kranglet mye, han og jeg.
Politikk, etikk, musikk, samfunn, flyktninger. Alt mulig.
Han er borte nå, og jeg savner ham veldig.
Hver dag.
Alle historiene man har sammen. Jeg kunne si:
"Husker du den morsomme hunden i Almeria?"
- Hva? - Og da lo vi.
Vi så en gang en morsom hund i Almeria.
Men nå...
Jeg...
Det var bare for ham og meg.
Og nå sitter jeg igjen med et bilde av den hunden.
Helt alene.
Jeg husker ikke engang...
én eneste morsom historie med faren min.
Det vil du nok.
- Takk. - Ingen årsak.
Hei, far.
- Hei! - Hei.
Du er altså gravid.
- Ja. - Det er jo fantastisk.
Ja.
Men det er ganske nytt, da.
Jeg er kun i tiende uke.
Så, ja...
- Det er fortsatt en stund igjen. - Ja.
Hvem er han, da? Faren?
Det er ingen far.
Det er da alltid en far?
Ikke her, nei.
- Nei vel? - Nei.
Vet du ikke hvem som gjorde deg gravid?
Jo, det vet jeg, men...
Det er ikke en kjæreste. Det var bare...
Ja. En fyr fra...
En hollender jeg møtte kort. Han vet ikke om det.
- Du kan vel finne ham? - Nei, jeg vet nå ikke det.
Han har kone og to barn.
Det kan jeg ikke.
Men du kan jo ikke få barn alene.
Hvorfor ikke?
Fordi det er veldig egoistisk.
Og rett og slett trist.
Har du tenkt på hvor stort ansvar det er å ha et barn?
Er det? Det visste jeg. Selvfølgelig vet jeg det!
- Du rekker å få det fjernet. - Hva er det du sier?
Så vidt jeg husker, er grensen tolv uker.
Du skal ikke mene noe om meg og min graviditet.
Og du skal slett ikke mene noe om en abort.
Vi kan vel snakke om ting? Det er vel lov å si sin mening?
Du skal ti stille og lukke øynene, for du har hjernerystelse.
Dette er min beslutning.
Du trenger ikke å ha noe som helst med meg og mitt barn å gjøre.
Overhodet ikke.
Og jeg vil aldri...
Aldri! ...diskutere dette med deg igjen.
- Hei! Endelig tar du den. - Det er ikke tidsforskjell, vet du.
Jeg trenger å snakke med deg.
Når klokken er dritt i Spania, er den også det i Danmark.
- Unnskyld. - Dette må vente til i morgen.
- Klokken er jo... - Ok. Ha det.
Hei.
- Hei. - Hei.
Nå må du dra igjen glidelåsen, Tito. Den gærne dama er tilbake.
Hva var det moren din sa?
- Det er en gammeldags måte å si hei. - Ok.
Gracias. Og...
Buenos días. Men jeg...
- Jeg skal lage cortado til deg. - Nei, jeg bare...
- Når det gjelder maten... - Nei, nei, nei. Dette er Galicia.
Vi har den beste maten i Spania.
Mor var fantastisk på kjøkkenet, men nå er hun gammel og litt dement.
- Vi gjør så godt vi kan. - Ja, jeg ville bare spørre om
jeg kunne få hjelpe til på kjøkkenet?
- Du? - Ja, jeg kan lage mat.
Og jeg... Jeg trenger noe å gjøre.
Hun vil hjelpe til. Hun sier hun kan lage mat.
Ja, vi fyller kjøkkenet med kåte kvinnfolk. Det blir jo den festen.
Sí? Ja?
- Sí, sí. - Betyr det ja?
- Ja. - Gracias, señora.
Nå skal vi se...
Jeg kan tilberede disse artisjokkene.
Med jamón.
Hun vil lage artisjokk med skinke.
- Det er veldig godt. - Greit.
Her.
Vær så god.
Spis.
Og nei, vi skal ikke snakke mer om det.
Spis maten din.
Moren din har visst en veldig...
- En stor personlighet. - Det tror jeg nok.
I dag er det seks uker siden moren min døde.
Det føles rart når de blir borte.
- Ja. - De har alltid vært der.
Plutselig er de ikke det.
Jeg begynner faktisk å savne henne litt.
Ja.
Jeg følte meg som en kald person
når jeg ikke savnet henne.
Kald? Du?
Nei, det tror jeg ikke.
Tito!
Spør geniet om hun vil lage middag.
Mor spør om du vil være så snill og hjelpe oss med middagen.
Ja, veldig gjerne.
Ja.
Og til deg...
- Hva med hjernerystelsen? - Hodepinen er borte.
- Og jeg er skrubbsulten. - Bra.
Gå og sett deg.
Takk for maten.
Vel bekomme.
Tenk at du...
- Tenk at du... - Nei, far. Nå må du holde opp.
- Skru ned dramaet, da. - Ja.
Far, jeg finner nok ut av dette.
Det er jo...
Det er mange kvinner som klarer å ha barn alene.
Moren din drømte om å få et barnebarn, vet du.
Tenk om hun hadde fått oppleve å bli mormor.
Hun var plaget av forholdet vårt.
Over hvor vanskelig vi to hadde det.
Det hadde gått så langt at vi hadde sluttet å se hverandre.
- Kan du i det hele tatt huske det? - Huske hva da?
Altså...
Husker du hvorfor vi overhodet ikke har sett hverandre?
Husker du hva du kalte meg?
Altså...
Du kalte meg...
Ditt livs skuffelse.
- Ja. - Ja.
- Jeg tror jeg hadde drukket for mye. - Ja.
Det hadde du sikkert.
Det er ikke det at det gjorde så vondt...
det du sa. Det var mer...
Det var mer det at du virkelig mente det.
Det er sånn du ser meg.
Jeg tror du har lagt litt for mye i det.
Går det an?
Går det an å legge for mye i det?
Regitze, se på deg nå.
- Du kan nære folks legemer. - Ja, men...
- Din mor kunne nære folks sjeler. - Jeg trenger ikke din ros nå.
Regitze... Jeg innbilte meg en gang
at jeg var en stor tenker. Og jeg var sikker på
at jeg skulle skrive viktige bøker som skulle endre hele verden.
Men jeg ble lærer på videregående, noe din farfar ikke respekterte.
Han hånet meg hver gang vi var sammen.
Han sørget for at jeg var klar over at jeg var hans store skuffelse.
Jeg følte meg som en fiasko.
Ikke sant?
Sånn har jeg endt opp.
En som kan spille for galleriet og sitere Kierkegaard.
Jo, men...
Det er jo også noe.
Det er i hvert fall for sent å gjøre noe med det.
Jeg har hatt det med å kaste skuffelsen min i hodet på deg.
- Det går jo ikke. - Nei.
Og jeg drikker for mye.
- Og jeg har ligget med andre. - Det trenger jeg ikke å vite.
- Moren din lå med Heine. - Nei!
Jo.
Ja...
Det er sorg og savn.
Og det er skam og skyld.
Over det vi gjorde hverandre til.
Skam og skyld kan nok Herren hele. Det ville din mor påstått.
Men sorg og savn...
Det er jeg alene med nå.
Hei.
Kjempefint. Takk for musikken.
- La cena? - Middag.
- Middag, ja. Sí. - Buenísima.
Takk.
Jøss.
Alle ser at du brenner for å lage mat.
Jeg vet ikke helt. Det er bare litt olje, løk
og de flotte grønnsakene deres.
Ja?
Jeg er gravid.
Embarazada? Skal du ha barn?
Ja. Det er ingen far,
men jeg skal ha barn. En liten, en.
- Gratulerer, da. - Takk.
Ja, jeg...
Jeg er glad. Jeg tror det.
Jeg har... Moren min...
- Ja. - Jeg må hjelpe henne.
Ellers glemmer hun det. Hun glemmer å gå og legge seg.
Jeg må dekke bordet til frokost og gjøre alt klart før jeg legger meg.
- Ja da. - Ok.
Jeg er sliten.
Vi drar hjem.
- Kan beileren din kjøre oss? - Han er ikke beileren min.
Hva med katedralen, og lyset vi skulle tenne for mor?
Vi gjør det før vi drar til flyplassen.
5 KILOMETER IGJEN
- Er ikke katedralen vakker? - Jo, den er vakker.
Den er helt fantastisk.
Kommer du?
Nei, det gjør jeg faktisk ikke.
Hva er det nå?
Jeg ser det ikke lenger.
Se hva da?
Jeg tar heller en kopp kaffe. Det gjorde din mor og jeg på reise.
Vi satt og drakk kaffe og kikket på folk.
På livet som gikk forbi. Jeg har mye mer lyst til det.
Men jeg vil gjerne ha med mor.
Ok.
Moren min.
- Hallo. - Å, hallo! Hei.
Har du vært inne i katedralen?
Nei. Jeg har sett mange kirker og katedraler i min tid.
Er du troende eller arkitekt?
Takk.
Min kone var troende. Hun var prest.
Protestant.
Du, da?
Akkurat nå er jeg kaffedrikkende.
Vi har en vakker katedral i Zagreb, vet du.
Ok. Jeg har ikke hørt om den.
Hvis du noen gang skal til Zagreb, så kan du jo ringe meg.
Jeg kan vise deg den.
- Det er jo det vi gjør, ikke sant? - Hva da?
Vi drikker kaffe.
Vi møter nye mennesker.
Vi fortsetter. Vi går videre.
Ja, ja. Ha det, da.
Ha det bra.
Kan man tenne lys for en som lever?
Man kan tenne lys for en man har mistet,
eller for en man savner.
For et nyfødt barn. For hvem som helst.
Dette er for barnet mitt. Dette er for faren min.
Og hvor er du?
Det vet jeg ikke.
Takk.
- Takk for at du tok hånd om meg. - Ingen årsak, papá.
Da så.
For meg var det sommerens glede å få treffe deg. Det mener jeg.
Samme her.
Ja, ja.
Ha det.
Hva er det du gjør? Lar du ham bare kjøre?
Jeg har sagt at jeg er gravid. De fleste menn mister lysten av det.
Du er da bare en alenemor på et tidlig stadium.
Hvis du lar ham kjøre nå, finner du aldri ut hva dette er.
Nå er nå. Plutselig er det for sent.
Går det bra?
Ja.
- Ikke se. - Ok.
Det er fordi...
Jeg har lyst til å treffe deg igjen.
Ja.
Jeg vil gjerne bli bedre kjent med deg.
Kanskje komme tilbake og lage litt mat...
Og se hva som skjer med oss.
Jeg vet det. Gravid. Usexy.
Nei, det er ikke det. Jeg kan ikke ha en kvinne i livet mitt.
Ikke noen kvinne.
- Liker du menn? - Nei.
Jeg går inn i klosteret i Samos den 1. august.
Hva? Hvorfor det?
- Fordi jeg tror på Gud. - Ja.
- Klosteret i Samos er det største. - Jeg vet det. Jeg har vært der.
Hvis det er noen trøst,
måtte jeg ta en runde med meg selv da jeg traff deg.
- Helt sant. - Det er en liten trøst. Ja.
Jeg er veldig lei for det. For min egen del òg.
Du får gå og gjøre det du må gjøre, og så...
Hvis du og Gud gjør det slutt, så kan du jo ringe meg.
Du blir den første jeg ringer til.
- Moren min blir den andre. - Ok.
- Men jeg mener det. - Jeg òg.
- Ok. - Ok.
Takk.
Hvorfor vil han bli munk, den idioten, når han kan få deg?
Var det en kompliment?
Kan du lage mat til 100 personer, klarer du nok et barn også.
I fin stil. Ikke sant?
Det er jo ingen farmor og farfar.
Ingen mormor heller.
Men...
Det er jo for pokker en morfar, da.
En slags morfar hvis du vil ha det.
Ikke se på meg når jeg gråter.
Jeg ser ut som en liten kanin.
- Den er da ikke så dårlig. - Den er forferdelig.
Tekst: Eli Bjanes plint.com