Downloaded from YTS.MX
NATOČENO V OPEŘE V SYDNEY
Official YIFY movies site: YTS.MX
NA PŮDĚ LIDÍ GADIGAL NÁRODA EORA
Tak jo, opero v Sydney!
Prosím, přivítejte na pódiu Celeste Barber!
Zdravím vás! Kurva jo!
Jo!
No teda!
Ahoj, Sydney! Jak se máte?
To je paráda!
Vítejte v mém speciálu Netflixu.
To je hustý.
Mám radost, že jsem tu s vámi. Je to tak…
Jsme spolu s manželem 19 let
a úspěch našeho vztahu
je 100% ve vzdálenosti.
A to, že jsme od sebe daleko.
Jde nám skvěle si navzájem chybět,
tak skvěle.
Ale pak nás zavřeli doma
a on byl všude.
Celičkou dobu.
Když tu nebyl jeho obličej,
tak tu bylo jeho péro.
To je moc.
Všechno bylo nafouklé, rozumíte?
Všechno bylo zvětšené.
Až na jeho péro. Žádná změna.
Ale 19 let, to je dlouhá doba.
Zažili jsme toho spolu hodně.
Od svých 21 let dělám nevlastní matku jeho dceři.
Máme silné pouto,
ale něco vám musím říct, zákaz vycházení nás skoro zničil.
Jak je možné, že někdo v tomhle období dokázal otěhotnět?
„Tohle je naše covidové dítě.
Nemohli jsme se sebe nabažit.“
Jak to?
My jsme se nedokázali od sebe dostat dost daleko.
Někdy jsme strávili celý den
sezením v tichosti na opačném konci gauče
a čas od času jsme si ukázali tohle.
„Tumáš, kámo. Tohle mám dneska pro tebe.
A vezmi si pár i na zítřek.“
Celou dobu jsme byli dvacet minut od rozvodu.
Herečka Jamie Lee Curtisová je 27 let vdaná, že?
Dvacet sedm let!
A před pár lety se jí zeptali:
„Jaké je tajemství dlouhotrvajícího manželství?“
A ona odpověděla:
„Neodcházejte.“
To řekla. Odvětila:
„Prostě neodejdete.
Jo, musíte zůstat na palubě
a jedete pořád dál.
Výhled venku se může změnit,
ale vy musíte pořád zůstat na palubě.“
Jo, asi s tím hodně z nás po zákazu vycházení nesouzní, že?
Ne. Narazila bych s tím autobusem do stromu,
zapálila ho a utekla bych, kdybych mohla.
Nebylo to tak zlý, musím říct.
Něco málo jsem se tehdy o svém muži dozvěděla.
Zjistila jsem, že pokaždé, když se napije vody, tak si chce plácnout.
Pokaždé.
„Hele, zlato, je deset ráno a já dopil svůj druhý litr vody.“
„Výborně, lásko. Medaile se předávají v šest. Dobře ty.“
Zjistila jsem, že pokaždé, když se pohádáme,
uklidí dům.
Jo. To si pište, že jsem s ním vedla zbytečné hádky.
Taky mi došlo, jak často se mnou chce spát.
Ale hlavně,
jak často ho odmítám.
A nedošlo mi to. Vůbec mi to nedošlo.
Zkoušel to na mě různě.
Pokoušel se být spontánní.
„Hele, zlato, podívej. Kluci si hrají na iPadu.
Nechtěla bys trošku odpolední rozkoše?“
A já na to:
„Ne, díky.“
Nebo se snažil o romantiku.
„Dal jsem do vany bublinky. Pojď, vykoupeme se spolu.“
A já: „Jsem čistá, kámo. Zmiz.“
Po chvíli to vzdal.
Občas přede mnou vyskočil úplně nahý.
A vykřikl: „Co děláš?“
„S tebou nic.“
Ani když jsem ležela a spala, tak ho to nezastavilo.
Mohla jsem chrápat a vypadlo by z něj:
„Hej.
Nechceš si trochu…“
A já: „Ne, přestaň. Odprejskni!“
„Můžu si tady jen tak lehnout a dodělat to?“
„Jo, ale nezapomeň po sobě uklidit.“
A on: „Prosím?“
„Pohádáme se o tom pak. To neřeš.“
Ale ráda bych podotkla,
že po společně prožitých 19 letech,
mi řekl tu nejromantičtější věc za celou dobu našeho vztahu.
Nikdy na to nezapomenu.
Jednou za mnou přišel, podíval se mi do očí a řekl:
„Hej, lásko.
Pojďme do postele čumět na mobily, dokud se nevybijí.“
Promrdali jsme celou noc.
Když jsem byla pořád doma s dětmi,
uvědomila jsem si, jak rychle vyrůstají
a jak moc to nepobírám.
Vůbec to nepobírám.
Chci, aby byly miminky navždy.
Řvu na děti, když vyrostou z oblečení
a odmítám jim kupovat nové.
„Růst je vaše volba. Zatáhněte břicho. Vaše chyba.“
Můj jedenáctiletý syn má tak těsné hadry, že vypadá jako zasranej fanda Britney.
„Šup, zlato. Je k mání. Reprezentuj. Mazej. Do toho.“
Mým klukům je osm a jedenáct.
Pořád jim pro všechny případy vyvařuju dudlíky.
Někdy do nich strčím v naději,
že zapláčou a budou chtít objetí.
Nemohla jsem kojit ani jednoho z nich, když byli malí
a teď je pobízím: „Chcete to zkusit? Zkusme to.
Zkusíme to.“
Nejsem v pohodě.
Snažím se s nimi strávit co nejvíce času.
Takže když jsem doma, zavedla jsem jim takovou ukládací tradici.
Jako když v hotelu připraví pokoj na spaní.
Moji kluci mají společný pokoj.
A vždycky budou mít.
Každý má svou postel
a já jim je připravuju na spaní.
Takže zhasnu světlo, pustím jim na strop hvězdičky
a přidám i kapku levandule nebo něčeho jiného voňavého.
A pak přijdou kluci, skočí do postele
a zazpíváme si spolu písničku.
Máme rádi ty tradiční. Nejradši máme…
Třpyť se, třpyť se, hvězdičko,
zajímalo by mě, co jsi zač…
Vždycky přemýšlím, jaké vzpomínky budou mít moji kluci, až budou starší
a jak asi budou vzpomínat na mě.
A já pevně doufám, že si tohle budou pamatovat,
protože je to pro ně tak speciální chvilka.
Začala jsem do tohoto malého rituálu přidávat víno.
No, nemůže to být jen o dětech!
A přiznejme si to. Bylo to během covidu,
takže jsem byla většinou uprostřed týdne úplně namol.
A po pár lahvích vína okolo páté odpoledne
mi došlo, že se poněkud vzdaluju od zpívání „Třpyť se, třpyť se, hvězdičko“
a pomalu se přibližuju country zpěvákovi Kasey Chambersovi okolo roku 2002.
Nejsem dost hezká?
Je moje srdce příliš zlomené?
A už asi tušíte, že to nabíralo spád s blížícím se víkendem.
V sobotu jsme otevřeli láhev tequily.
Objevily se pytlíčky.
A došlo mi, že jsou čím dál větší,
všechno je v prdeli a všichni stejně umřeme, takže…
Absolutně každý, každý, každý,
absolutně každý na celém širém světě.
Jo, v neděli už děti mívaly trauma.
Jo, neděle jsou sranda.
Chodím po domě a říkám: „No tak, kluci.
Je čas na náš uspávací rituál!“
A dojde mi, že jsou v posteli od dvou odpoledne a předstírají, že spí…
„A kurva.“
Děti jsou dnes tak chytré. Do hajzlu!
Jsou teď tak chytré.
Když jsem vyrůstala, nevěděla jsem nic.
Vůbec nic.
A tak se to líbilo mně i mým rodičům.
Když moji rodiče řekli, že někam jedeme,
nastoupili jste do auta.
Že jo?
Jo, jen jste nastoupili do auta.
Neptali jste se, kam se jede.
Zasranej idiote.
Jen jste nastoupili.
Nebo když jste se zeptali, protože vás donutila vaše blbá sestra,
vždycky jste se setkali se zaťatými zuby a pohledem táty,
který procedil: „Nasedni si.“
„Sakra. Promiň.“
Moji rodiče nám bezostyšně lhali.
Řekli by: „Pojďte, holky. Pojedeme do Disneylandu.“
A jen se nadějete, ležíte na zádech
a dělají vám první stěr z čípku. „Co to…?“
Nemyslela jsem, že Splash Mountain je až taková jízda.
To dneska dělat nejde.
Ani náhodou.
Malí angažovaní hajzlíci.
Kdybyste to udělali, nechali by na vás vydat soudní zákaz.
Musím dát svým dětem
podrobný itinerář toho, co budeme dělat každý den
a musím se jich každých deset minut zeptat,
aby se ujistila, že emocionálně souzní s plánem na daný den.
To je moc.
Je to… je to vyčerpávající.
Ale snažím se držet krok. Opravdu se snažím držet krok.
Moji kluci si spolu hráli
a můj osmiletý syn nazval toho jedenáctiletého kundou.
A já na to: „Omlouvám se, ale ne.
To mu prosím neříkej. To je pro ženy hanlivé.“
A on za mnou napochodoval
a vyštěkl: „Proč? Neřekl jsem to tobě
a on není žena.“
Kurva.
A kurva.
To je tak chytrý.
Ráda je sleduji při hraní.
Připomíná mi to, když jsem si hrály se sestrou.
Olivia je o čtyři roky starší.
A když jsme vyrůstaly, byla jsem jí naprosto posedlá
a taky jsme byly úplně jiné.
Ona byla hlavně na Pearl Jam a úzkost.
A já jsem zase žrala Spice Girls a sendviče s ritalinem.
Ale byla jsem jí posedlá
a bylo jedno, co mi provedla.
Jednou si z mé hlavy udělala schůdek, aby vlezla do bazénu.
Jen pro informaci, schůdky jsme měli a nic s nima nebylo.
Ale chtěla použít mou hlavu.
Já jsem byla v bazénu.
Stoupla mi na hlavu, odrazila se a skočila do vody,
škubla mi hlavou a já jsem narazila na kraj bazénu.
Krev byla úplně všude.
A pamatuju si, že když jsem se vykopala ze své krveprolití,
tak na mě křičela:
„Hlavně nic neříkej mámě!“
A já na to:
„Neřeknu.
Fakt neřeknu. Jen si se mnou prosím dál hraj.“
Taky mi řekla,
že jsme měly staršího bratra Michaela
a že umřel na vzteklinu obličeje.
Jo. Ten nejhorší typ vztekliny.
Donutila mě slíbit, že mámě a tátovi nic neřeknu,
protože je to pro ně pořád těžké.
Řekla mi,
že ho máma s tátou pohřbili pod garáží, aby mu byli nablízku.
Pak mě vzala k té garáži,
abychom si na něj mohly „zavzpomínat“ společně.
A při mém zoufalém hledání pomníčku pro Michaela,
mě tam strčila, zhasla,
zavřela dveře a zamkla.
Bylo mi to fuk.
Dokud se se mnou chtěla bavit,
ráda jsem se nechala strašit duchem falešného bratra.
Jediní lidi, kteří byli hustší než moje sestra, byli její kámoši.
Do prdele!
Když k nám chodily její kámošky,
rozjela jsem to.
Dala jsem jim to nejlepší ze sebe.
Vy sráči za to platíte. Oni to měli zadarmo.
Jo. Užívala jsem si to.
Bylo to pro mě jako Super Bowl. Tak moc jsem byla natěšená.
Vzpomínám si, jak máma volala: „Olivio? Jane je tady.“
A já: „A je to kurva tady.
Samozřejmě, že je tu Jane.
Zasraná Jane.
Jo, zasraná Jane.
Jane je tu!“ Byla jsem nadšená.
Vyjela jsem na naše: „Tvařte se živě, vy dva.
Neposerte mi to.“
„Jane!“
„Jane!“ Byla jsem nastartovaná.
V momentě, kdy Jane vešla do domu
jsem nikdy nebyla hustší. Nej holka na světě.
Došla jsem k ní a utrousím: „Čus.
Ty jsi Jane, že? No jo.
Jo. Viděla jsem tě ve škole. Je mi to jedno.“
Právě jsem si pokecala s Jane!
A pak jsem se schovávala v náhodných částech domu
pro případ, kdyby mě potřebovali.
„Hrajeme na schovku? Ne, fajn.“
Nebo by si možná Jane dala svačinku.
A pak jsem se zjevila odnikud, jako realiťák při prohlídce.
Všechny ty nejzbytečnější informace.
„Jane, jak se máš? Ráda tě vidím.
Dala by sis svačinku, co? Ráda ti s tím pomůžu.
Prostě projdi kuchyňským koutem a já ti ukážu, kde je spíž.
Ve spíži si všimni,
že když se otevřou dveře, rozsvítí se světlo.
To málokdo ví.
Tak si dej něco dobrého a kdybys později chtěla,
ukážu ti, jak se používají schůdky do bazénu.“
Jo, nikdy mi to ve společnosti moc nešlo.
Ne. A je to čím dál horší,
protože se teď mnou chtějí lidi bavit.
A já nechci.
A já… Nechci to dělat.
Protože nevím, jak na to. Přijde mi to těžké.
Tlachání mi přijde náročný.
Dávám to tak pět minut.
Dokážu přijít na párty,
udělat nevhodná, ale vtipná pozorování přítomných
a vynachválit hostiteli
její úžasné a drahé dekorace.
A pak zdrhám.
Nemám co dalšího nabídnout.
A začnu panikařit a utahovat si z předkusu nějakého děcka.
A já: „Zatracený…“
Není to… A můj manžel taky vidí, že panikařím a zasáhne.
Zasáhne a dostane mě z toho jako hrdina.
Něco vám řeknu, můj manžel umí tak dobře chodit v sociálních situacích,
což mě neskutečně sere.
Protože si nemyslím, že někdo, kdo vypadá tak dobře,
by měl být tak dobrý i v životě. Rozumíte?
Třeba výběr dráhy. No tak.
Ale je. Je tak společensky zdatný.
Vypadá to, že se z něj stává společník.
Což je zajímavý, protože doma je neverbální,
ale s cizími lidmi má řečí jako Palacký!
Hádejte, jaké má oblíbené místo?
Přední sedadlo Uberu.
Tak tomu neříkáme.
Rád sedí v Uberu vepředu a pohádal by se se mnou kvůli tomu.
Říká: „Uhni, blbko. Chci si pokecat.“
A skočí dopředu a je tam,
ukecanej jako papoušek a z ničeho nic je emočně otevřenej.
A když pak nastane, byť jen krátká, přirozená pauza v konverzaci,
má připravený celý repertoár zhovadilostí, které pohotově
vytasí.
Vždycky má co říct o počasí.
Má chatrné povědomí o zahradnictví.
A já se většinou držím v pozadí
a googluju.
A taky: „Co je zahradnictví?“
A on je vepředu, dělá politiku a královsky se baví.
Pozoruju ho, protože se chci učit.
Chci se v tom zlepšit.
Na jedné rodinné akci jsem ho sledovala.
Přišel ke skupině lidí, které neznal.
Takhle. Nikdo neutrousil: „Běž tam, ty sráči.“
Udělal to sám, přišel ke skupince lidí.
A začal mluvit.
A oni mu začali odpovídat.
A pak si všichni povídali a nikdo se nepotil.
A všechny ženy se najednou začaly zajímat o zahradnictví.
A vypadalo to jako dobrá zábava, tak jsem si říkala, že to zvládnu.
„To vypadá lehce.“
Uviděla jsem skupinku lidí. Sebevědomě jsem za nimi vyrazila.
A říkám: „Ahojte.
Vy všichni vypadáte jako zmrdi. Kdo chce fotku?“
Napadlo ještě někoho, že celosvětová pandemie
by byla vhodná doba na vysazení antidepresiv?
Ne?
Jen já?
Vrhněme se na to.
Takže vysadit antidepresiva
je jako pytel ochablých ptáků.
To nejhorší.
A antidepresivům, co jsem brala,
trvá asi šest týdnů, než se dostanou z vašeho těla, pokud to uděláte dobře.
No, můžete je přestat brát,
pokud si to chcete jít hodit.
Ale doporučují, abyste to dělali postupně,
a nechali je pozvolna odejít z vašeho těla během asi šesti týdnů.
Chtěla jsem se zbavit antidepresiv už dávno,
protože jsem už dobrá.
Jo, tak to nefunguje, ale stejně…
Ale pokaždý, když jsem to řešila s doktory, tvářili se…
Co jsem, zasranej Joe Rogan? „Všichni moji blbí doktoři.“
Kdykoli jsem to řešila se svými dvěma doktory,
vyhodnotili, že to pro mě není vhodná doba,
protože jsem hodně cestovala a s prací to bylo šílený
a oni říkali: „Vy nemáte v životě vůbec žádný řád.“
„Mockrát děkuju.“
Tak jsem si při zákazu vycházení říkala,
že by to teď šlo, protože jsem byla na jednom místě.
Pomyslela jsem si: „Jo, to je fakt skvělý nápad, lidi.
To by mohl být tvůj nejlepší kousek, jo.
Jo, uvězníme ji v malém bytě, když nic na světě není jisté
a vezměme jí tu jedinou věc, co ji drží nad vodou.“
Rozhodla jsem se, že jdu do toho
a musím vám říct,
že to bylo fakt drsný,
protože jsem si uvědomila, že když jsem to brala,
moje tělo bylo v takovém stavu otupělosti, v limbu…
„Hej!“ …celou dobu.
A pak mi došlo, když jsem vysadila antidepresiva,
byla jsem víc ve stavu,
kdy ze mě bylo tak trochu úplně zasraný monstrum.
A nikdo to neudělal těžší než můj manžel,
protože nikdy nevěděl, co z toho bude.
Přišel do kuchyně a řekl: „Ahoj, zlato. Jak to jde?
Chceš něco koupit?“ A já na to:
„Kurva koupit!
Koupit! Kurva koupit! Kurva…
Koupit! Co chci koupit?
Co nechci koupit?
Můžu mi prosím přinést
šest Twixek a čtyři Marsky?
A taky skořici.“
A on:
„Šest Twixek a čtyři Marsky?“
A pak jsem se otočila a dodala:
„A taky skořici.
Chtěla jsem taky skořici.
Ty mě nikdy neposloucháš!
Chci šest Twixek
a čtyři Marsky
a skořici!“
A on: „To je dobrý. No tak.
Bude to dobrý.
Je to dobrý, že?
Bude to dobrý, ne?“
„Do očí bijící neúcta, které se mi pořád dostává…“
Stává se ze mě ukřivděná Cate Blanchettová.
„Jak se opovažuješ ze všech zasraných lidí
myslet, že mi můžeš říkat…“
A jako každá postava z Pána prstenů.
„Myslíš, že jdeš nakupovat, milášku?
Zamysli se ještě jednou, hajzle!“
Byla to pro nás všechny magické období.
Taky mám ADHD.
To… To nebyl ten vtip.
Je dobrý vědět, jak na tom jsme, Sydney.
ADHD.
Porucha pozornosti s hyperaktivitou,
což víceméně znamená, že se mi nedaří
cokoli udržet v hlavě
a je pro mě náročné být v klidu a
soustředit se.
Poprvé mi diagnostikovali ADHD, když mi bylo 16,
a tehdy, panebože,
tehdy jste se za to fakt styděli.
Myslela jsem si, že po všem, když mi to diagnostikovali.
Cítila jsem se trapně a nechtěla jsem, aby to někdo věděl.
Učení mi přišlo nezvládnutelné,
takže si naši mysleli, že si promluví s některými učiteli,
aby věděli, že jsem byla diagnostikována a začínala jsem s léky,
v naději, že pro mě budou mít pochopení.
Nezabralo to.
Vzpomínám si, že mi jeden učitel řekl: „Víš, Celeste,
teď musíš vynést všechny koše
z celé školy po zbytek roku
a nikomu ve třídě neřekneme, že jsi trošku…“
Hrozný!
Teď už je to o dost lepší, což je fajn. Je to…
je to super teď mít ADHD.
A zdá se, že ho mají všichni.
A všichni se na to tak trochu vymlouvají, že?
Někdo vás v kavárně předběhne.
„Omlouvám se. To proto, že jsem neurodiverzní.“
A já:
„Těší mě, já taky.
Jsem tu už 40 minut.
Běž na konec řady, Elone Musku. Odprejskni.
Vysmaž.“
Ale dneska se lidi těmito pojmy ohánějí bez rozmyslu,
aby ospravedlnili své hloupé chování.
Slyšíte, jak politik říká…
Pardon, politik.
Úchyl. Promiňte.
Jo, na tenhle vtip v Americe reagují jinak.
Ale na tiskové konferenci, nebo tak něco, uslyšíte politika říkat:
„Zdravím vás. Právě mi řekli, že jsem
autista.
Proto jsem jí rukou zajel pod sukni. Dobře.“
Nebo uslyšíte fotbalistu říkat…
„Ne, sexuálně jsem ji napadl jen proto,
že mi teď máma řekla, že mám ADHD.“
Ne! To nesnáším.
Já jsem ve výkladní skříni ADHD, no ne?
Diagnostikovali mě v útlém věku a už desítky let střídavě užívám léky
a můžu vám říct,
že jsem nikdy nestrčila péro do něčeho, co by to nechtělo.
Opravdu.
Začala jsem brát nový lék na ADHD, což je fajn.
Pomáhá mi to se víc soustředit,
ale jeden z vedlejších účinků je, že jsem hodně úzkostlivá.
Jakože fakt hodně.
Takže se musím hýbat, abych to měla pod kontrolou.
Takže hodně chodím.
Miluju chození. Je to tak trochu… Chůze je moje písnička.
Dělám to, jak často to jen jde. Vstávám kvůli tomu brzy.
Vstávám v šest ráno, abych to mohla dělat o samotě.
Nebo jsem si to myslela. Ale ukázalo se, že je venku hodně lidí.
A všichni, co se v šest ráno prochází,
se neskutečně rádi baví o tom, jak v šest ráno chodí.
Je to jako bych měla nějaký ranní debatní kroužek chodců,
na který chodit nechci.
Tahám se tam venku s tím svým ubohým zadkem
a snažím se to mít za sebou.
A pak vidím jednoho.
Většinou je to starší heterosexuální běloch,
co si venku užívá svých výsad. „Ahoj.
Tohle funguje.“
Zabírá celou cestu, protože si nemusí vybírat stranu.
Všechno je to jeho.
Ale když se začne přibližovat,
nikdy si není jistý, na které straně pokračovat, že?
No jo. To je ale zábavná hra v šest ráno.
Zasraný…
„Jdete…?“ A když se zase přiblíží,
promění se to v nějaký irský taneček.
„Vyberte si stranu, Michaele Flatley. No tak!“
Mezi mé oblíbence, co pochodují v šest ráno,
patří ženy v určitém věku,
které mají obvykle kšiltovku
a ledvinku, protože nevědí, jak dlouho budou venku.
Jsou ve svém živlu.
Nemají nic v plánu, ale nikdo není tak zaneprázdněný jako ony.
Zaneprázdněné. Tolik se toho děje.
Tolik práce. Řeknu vám, co rozhodně neudělají.
Nevypomohou s vnoučaty.
Žeru tyhle ženy.
Jediný člověk, kterému se na ranní procházce nevyhnete,
je feministka druhé vlny, které právě skončil trénink.
A vždycky má padnoucí sportovní oblečky,
které jsou pro její pleť buď příliš světlé nebo tmavé,
takže vždycky vypadá, že je skoro úplně nahá.
A děsí mě to.
Nevím, jestli to ví. Je brzo.
A já:
„Promiňte… Zatraceně!
Ale ne, promiňte, viděla jsem jen obrysy, tak jsem si nebyla jistá.“
Jo, chápu to. Svobodu bradavkám a pyskům.
To se mi líbí.
A jsou tak hlasité
a sebevědomé
a chtějí, abyste věděli, jak jsou hlasité a sebevědomé.
Vidí mě a říkají: „Vidím tě tam, moje holko.
Podívej se na sebe, ty krásko.
V zeštíhlujících punčocháčích a obrovském svetru. Ano!
Jdi a drapni ten den pořádně za koule, sexy šéfko.
Koukej, jaké jsme my šéfky.
A ať se ti žádný muž ani neatraktivní žena
nedovolí říct, co nemůžeš mít.
Jsme mrchy a šéfové!“
Víte, co ještě ráno nepotřebuju?
Seroucí psy.
Tolik seroucích psů.
A oni na mě čekají. To vám říkám.
Čekají na mě. Fakt.
Vidí mě přicházet zpoza rohu
a vyhrbí se.
A vám je jasné, že se jim samým vzrušením otvírá svěrač.
A hledí mi do duše.
A vyserou se,
když za nimi vychází slunce.
A nejde utéct. Říkám vám, snažila jsem se o to.
Snažíte se nenavázat oční kontakt a utéct.
Já neběhám.
Odcházím rozumným tempem a oni jdou po mně.
„Kam jdeš? Můžu to udělat na cestičce.“
Kurva.
Seroucí psi.
Poslední dobou mi chodí hodně balíčků. V některých z nich jsou dárky od lidí,
což je krásné.
Lidi jsou na mě moc milí a já si toho vážím.
Ale…
Díky.
Musím říct,
že většina věcí, co mi chodí, jsou obvykle produkty od firem.
Posílají mi je v naději, že je budu propagovat nebo udělám unboxing.
Víte, co je unboxing?
Když společnost pošle produkt
influencerovi
a ten pak nastaví 40 000 světel,
zavře děti na dvě hodiny do koupelny,
a pak natočí, jak tu krabici s dárkem otevírá, že?
A u toho říkají: „Bože, lidi, koukejte!
Právě jsem dostala ten nejúžasnější dárek
od Prady.
Má to ve skutečnosti hodnotu bambilion dolarů
a říkala jsem si, že by bylo skvělé se s vámi o to podělit,
protože vy tohle nikdy mít nebudete, protože jste chudí a oškliví.
Dejte mi lajk a odběr.“
Unboxing.
Poslali mi
osm vibrátorů během dvou měsíců.
To je spousta plastových ptáků, co vám přijde domů.
A já to chápu. Chápu, že mě lidé sledují,
že mám nějaké publikum
a že je to od firem chytrý tah
mi poslat věcičky v naději, že je budu propagovat
vám, rockovým hvězdám.
Ale osm ptáků?
Mám ale takový pocit, že se v mém případě docela sekli.
Někdo tam u nich neodvedl svou práci.
Nejsem až tak moc sexuální člověk.
Nohy roztáhnu zřídkakdy.
Ne.
Ale dámy, řeknu tohle.
Věřím, že všechny máme, jak to říct,
ve svém nitru malou bohyni sexu.
To je fuk.
Ale já mezi ně nepatřím, protože to nám říká společnost.
To nám říká marketing.
Lidé, které vidíte v reklamách na vibrátory,
jsou většinou mladí, vyholení
s fakt hustým obočím.
Já nejsem…
To nejsem…
To nejsem já.
Je to velmi specifický typ člověka.
Nikdy nevidíte učitele, mluvím o skutečném učiteli matematiky,
v reklamě na vibrátor.
Myslíte na své učitele matematiky?
To byste měli.
Umíte si představit učitele hrát v reklamě na vibrátor?
Bylo by to asi tak:
„Máte za sebou těžký den ve škole?
Drtí vás algebra?
Už vás nebaví se prstit za bufetem?
Proč nezkusit Jackrabbit 10 000?“
Prodával by se jako na běžícím páse.
Ty vibrátory mi posílají z nesčetně společností.
Jeden mi poslala Gwyneth Paltrowová.
„Jo, bylo to fakt úžasný, lidi.
Byl vyrobený z organického kachního tuku.
A z holistického plastu,
který je pro oceán přínosem.
A jednou z jeho vlastností je, že když jej zavedete,
rozpustí se uvnitř vás.
A po vašem orgasmu
vyletí hejno motýlů.
A promění se v hotovost a odletí zpátky za Gwyneth.“
Další vibrátor mi poslali ze společnosti pro muže.
Tenhle nebyl nabitý a musela jsem zaplatit za poštovné.
A tenhle
měl jen tři stupně,
které zněly jako nějaký auto.
První stupeň byl jako auto, které nestartuje. Jako…
Druhý stupeň zněl jako závodní auto. Jako…
Kurva práce!
A třetí zněl jako nějaká kachna v traktoru.
Jako: „Gagaga!“
A přišlo to s velmi tlustým návodem,
asi tak tlustým jako Da Vinciho kód.
„Na kolik způsobů se to dá použít?“
Myslela jsem, že to do sebe strčím a najednou
se objeví Lenny Kravitz.
Miluju Lennyho Kravitze.
Jo, vážně miluju Lennyho Kravitze.
Jo, tak ten má doživotní členství v mé dobrobance.
Hm. Ach jo! Víte, co je dobrobanka?
Je to to, na co myslíte, když si děláte dobře
a pak si to uložíte do banky.
Teda, promiňte. Taky…
Lily Allenová mi taky poslala vibrátor,
ale ten její byl trochu jiný,
protože měl takovou malou násosku. Takový malý…
Byla jsem jako Kourtney Kardashian a Travis Barker na červeném koberci.
„Přestaň!“
Ale těšila jsem se, že použiju Lily, protože jsem si myslela,
že to bude víc než jen pohánědlo na krávy, na které jsem zvyklá.
Možná to přinese pomalé pálení. Kdo ví?
Třeba se svíčky zapálí samy a začne hrát tlumená hudba.
Možná mi ten fešák z Bridgertonu zaklepe na okno.
Z první řady, jo?
Co se kurva stalo ve druhé řadě?
U dívání na druhou řadu Bridgerton:
„Ne. Proč všichni mluví
a jsou oblečení?
Ne. Zpátky k první řadě.“
První řada Bridgertonu má přes miliardu stažení.
Půlku jsem udělala já.
Měla jsem trochu času pro sebe. Manžel vzal děti na hodinu ven.
Nebo na rok. Nemám tušení, jak dlouho byli pryč.
A říkala jsem si:
„Tak jo, Lily?
Jak je?“
A přiblížila jsem Lily svou situaci
a proboha!
A přitiskla jsem tu děvku.
Přitiskla jsem tu děvku jako Kardashianka toho hubeného bílého děvkaře.
A říkám: „Pojď sem!“
Věci velmi rychle nabraly na obrátkách a intenzitě.
Nebyly tam žádné svíčky.
Žádná tlumená hudba.
A neobjevila se ani jedna postava z Bridgertonu.
Lily má zuby.
Skoro mi ukousla klitoris.
Nebylo na tom nic pomalého.
Místo toho se všechno stalo najednou.
Hystericky jsem se smála,
trochu plakala, uprdla jsem si…
Udělala jsem se jako démon.
Ale pak jsem se náhodou ocitla v kuchyni,
dělala jsem dětem obědy se ztuhlýma nohama.
„Ach, Lily!
Ach, zasraná Lily!
Ach, Lily!
Ach, Lily!“
Řekla jsem to na jednom z vystoupení
a jedna žena vstala a zařvala:
„Pošlete mi odkaz!“
A posadila se vedle svého manžela se slovy: „Ty se ani neopovažuj…
Ke každým Vánocům mi dáváš parfém.
Letos si dárek nadělím sama.
Pošlete mi odkaz.“
Takže se ukázalo,
že jsem politicky angažovaná.
Nevěděla jsem, že jsem, ale ukázalo se, že toho mám hodně na jazyku
a nemám naprosto nic, čím bych to podpořila.
Vůbec nic.
Ale internet nás nutí si myslet, že bychom měli říkat,
co chceme, kdykoli chceme, a jakkoli to chceme říct
a že všichni na světě se nemůžou dočkat, až to uslyší.
Díky internetu teď všichni věříme, že jsme mnohem chytřejší,
talentovanější a kvalifikovanější, než ve skutečnosti jsme.
Nikdy v životě
jsem nepotkala víc lidí, kteří si říkají podnikatelé,
než za posledních pár měsíců.
Panebože!
Nikdo už není jen doktor.
Nebo inženýr… Nuda! …už není.
Ne, každý je podnikatel a moc rádi to všem říkají na potkání.
„Jo, ahoj. Čau! Ahoj, jsem podnikatelka.
Jo, jsem podnikatelka.
A být podnikatelkou znamená, že asistuji s tvorbou obsahu
multimediální platformy, kde se soustředím na základní úrovni
na propojení mezi značkami z blízka i daleka a ujišťuji se,
že dochází k maximálnímu zaměření na slova jako „propojení“ a „základní“.
Jsem podnikatelka.“
A vy na to: „Aha, dobře.
Zníte fakt zaneprázdněně.
Jak vypadá váš pracovní týden?“
„Jo, díky. Jako podnikatelka, jo…
Prodávám na trhu plstěné klobouky každou druhou středu
mezi 11:16 a 11:24.
Můj partner je také podnikatel. Sbírá motýly.
A jeho rodiče nám právě koupili
druhou nemovitost na útesu hned vedle Chrise Hemswortha.
Fakt se nám daří.“
„Aha, dobře. Ne, moc se omlouvám. Nejste podnikatelka.
Jste píča.“
A vždycky mívají i fakt divná jména, že?
Taková nemívali.
V roce 1999 to byli Troy a Alisha.
Ale teď je všichni znají jako Lakrose a Špachtli.
Svět se zbláznil.
Naprosto zešílel.
Víte, kdo nás zachrání?
Rihanna.
Jo, nedělám si prdel, přátelé.
Rihanna nás zachrání. Je královnou všeho.
Věnuje se inkluzivitě a pozitivitě těla a všechny produkty, které kdy představila,
dělají přesně totéž.
Doslova si za svou kolekcí stojí, že?
Má řadu spodního prádla s názvem Savage X Fenty,
která se zaměřuje na oblečení pro různé typy těl.
A teď kvůli ní začínají dělat to samé další firmy na spodní prádlo.
Dokonce i Victoria's Secret
začala konečně rozšiřovat svou nabídku velikostí, což je skvělé.
I když bych ráda řekla něco o Victoria's Secret.
Mohli by se snažit o trošku víc,
protože my všichni sakra moc dobře víme, že nás dekády učili se nenávidět.
Takže by mohli…
Jo.
Ale teď máme Rihannu
a všechno je spravený
a její spodní prádlo Savage X Fenty je tak sexy.
Je to fakt sexy. Dokonce i produkty jsou fakt sexy pojmenované.
Jeden z nich se jmenuje
Vyfintěná lesklá podprsenka čtvrtinka.
Jo, už to není Podpora poprsí s ramenními popruhy.
Další její produkt se jmenuje Otevřená rajcovní sukně pro malé rajdy.
Sklapni. To je sexy. Je tu další, co se jmenuje
Hustě děrovaná kombinéza bez rozkroku.
To je sexy.
Byla jsem na její stránce a kupovala jsem všechno,
aby mi vzápětí došlo, že to jediné, co tam nemá,
jsou Nadměrné gaťky na poslední den menstruace bez zápachu.
Znáte je?
Jo, znáte je?
Drží vaše listy salátu pohromadě, zatímco absorbují děložní šťávičku?
Tamhleten chlapík vzadu právě řekl: „Panebože!“
To mi dělá takovou radost.
U čeho jste se ztratil, pane?
U salátových listů nebo děložní šťávičky?
A jo.
Viděli jste někdy přehlídku Savage X Fenty?
Hele, sakra, Bille, je to sexy.
Dej to do svý dobrobanky. Je to zdarma.
Všichni na přehlídkovém molu jsou tak různorodí.
Je tam tolik různých druhů těl.
Tolik různých křivek.
Velký, malý, tmavý, světlý.
Někteří jsou takoví, jiní makoví. To je fuk.
Ale všichni jsou moc prohnutí.
Lidé na tom molu si umí dřepnout tak nízko, že si olíznou záda
a vždy mají asertivní sexuální oční kontakt.
Ty královny jsou tak pružné, že dokáží kopnout a twerkovat
a kojit, a to všechno naráz.
Všechny jsou tak smyslné. Fakt se mi to líbí.
Ráda bych viděla, jak ty produkty vypadají na někom,
kdo má tělo ženy středního věku od svých 12 let.
Někdo, kdo nevyhazuje nohu pokaždé, když se objeví WAP,
ale místo toho
vám zajde pro kýbl a mop na utření po vaší mokré kundičce.
Jo.
Ráda bych viděla,
jak vypadá Hustě děrovaná kombinéza bez rozkroku
na někom jménem Patricia.
Jo. Patricii známe všichni.
Je praktická.
Je zaneprázdněná.
Je unavená.
Hele, Patricia může být sexy, když chce být, hele.
Ale pokud s ní manžel bude chtít spát víc než dvakrát měsíčně,
zavolá policii.
Dokážete si představit Patricii, jak se chystá vyrazit na molo?
Cindy Crawfordová je tam vzadu
a je prostě sakra úžasnou Cindy Crawfordovou.
Lizzo je tam vzadu taky.
Lizzo říká: „Kurva jo!“
Děvko!
A pak se ozve: „Patricio, teď jdeš ty. Jsi připravená?“
A z Patricie vypadne: „Jo.
Jsem tu 40 minut. Zasraný parkování.
Můžete si pospíšit? Za 20 minut vyzvedávám děti ze školy.“
A pak by vyšla Patricia
a řekla by vám o výhodách a nevýhodách každého produktu.
„Čau, jsem Patricie. Neplýtvejme časem.
Chci vám říct o kožených tangách, co mám na sobě.
Nedoporučujeme si je brát po pikantním kari.
Protože, jak víte, je jedno, kolikrát se utřete,
někdy se věci zaseknou.
Povím vám ještě o barvách. V nabídce jsou v červené, černé
a po omezenou dobu i v bordó.
A teď přejdeme ke střapcům na bradavky,
pro ty královny z vás, které jako já
mají bradavky o velikosti talíře,
nekupujte si je.
Vydržte na hedvábné přelepky. Budou za měsíc.
A závěrem bych ráda mluvila
o nízkých krajkových kalhotkách, co mám na sobě.
Dostávám o nich spoustu e-mailů.
Všichni chcete vědět, zda si máte koupit tenhle produkt,
pokud ho máte povislé.
Ano?
A my říkáme:
,Kurva-do prdele-ano.‘
Vaše povislé břicho nás bere.
Nechceme, abyste se mu stranily.
Místo toho chceme, abyste se do toho opřela
a jednou provždy se rozhodla, jestli budete zadržovat dech,
nebo ho necháte viset.“
Jen se chci ujistit, že to zabraly všechny kamery.
Všichni mi teď přitakají: „Jo, máme to.“
Nedávno jsem dotočila
svůj první seriál pro Netflix, ve kterém…
Jo, díky.
Děkuju vám. To bylo úžasný.
A měla jsem tam svoji vůbec první sexuální scénu.
A musela jsem se udělat. Měla jsem v té scéně dosáhnout orgasmu.
A to natolik, že v první replice scénky říkám:
„A sakra, už budu!“
Promiňte, dámy.
To znamená to dotáhnout.
Jo.
Všichni muži si říkají: „Má pravdu. Přesně tak.“
Takže jsem o tom mluvila s manželem
a povídám mu: „Mám tam jednu sexuální scénu.“
A on: „Jak se cítíš?“
Odvětím: „V pohodě. Jsem trochu nervózní, protože se musím udělat.
Musím dosáhnout orgasmu.“
A on na to…
„Jak se plánuješ tvářit?“
A já: „Možná tak, jak se tvářím dvakrát do roka? Jdi do hajzlu.“
Vyrazila jsem na natáčení a potkala svého parťáka.
Byl milý a probírali jsme tu scénu
a on se mě optal: „Je něco, co nechceš, abych ti udělal?“
A já na to: „Ne, to je dobrý… Vlastně jo.
Nebude ti vadit, když mi nebudeš hladit moji dvojitou bradu?
Nebude ti to vadit?“
Vůbec mu to nevadilo, což je dobře.
Teď v oboru máme takzvané trenéry intimity
nebo koordinátory intimity a jsou skvělí.
Jsou tu proto, abychom byli v bezpečí před Harveym Weinsteinem.
Je to velký úkol.
Chtějí se ujistit,
že všechny naše listy jsou zabalené
a že každý ví, kde se může a nemůže dotýkat a jak tvrdě.
A naše koordinátorka byla úžasná.
Byla to bývalá profesionální tanečnice,
která odjela turné s muzikálem Chicago,
takže pro nás měla skvělé tipy.
V té scéně jsem musela být na něm a…
Jo. Znovu, dámy, údajně je tu ta možnost.
„Na něm?“
Obvykle si lehnu do postele,
lehnu si na bok a čekám.
Tentokrát ne.
Musela jsem být na něm.
Co je to? Nějaký exotický francouzský film?
Takže
jsem byla na něm
a obrátila jsem se na trenérku intimity:
„Můžeš jít na chvilku sem?“
Přišla a já se jí optala:
„Co mám udělat s obličejem?“
Protože jsem herečka, lidi. Vím, jak hrát.
Vím, jak zahrát tohle.
Ale tohle je televize!
Já netušila, co dělat. Dala mi super tip.
Řekla: „Znáš ten pocit, když si čistíte uši?“
Přesně tenhle.
Odneste si to domů, dámy!
Odneste si to domů!
Tohle je můj dárek pro vás.
Vy všechny holky se večer vrátíte domu
a vaši partneři se optají: „Jdeme na to, zlato?“
„Jo, jen si najdu uchošťoury.“
Už vidím své zprávy plné takových fotek.
Uchošťour. Geniální.
Takže jsem vyřešila, jak se tvářit. Můžeme točit.
A jsme tam, tak jsme to museli zkusit, ne?
A tak jsme byli…
Sklapněte. Procházeli jsme si pohyby.
Procházeli jsme si pohyby a zbytek
a ona za mnou přišla mi povykládat o mých bocích.
„Teď tlačíš hodně dopředu.
Proč místo toho nezkusíš přidat malý zhoupnutí?
Zhoupnout takhle odzadu.“
A já na to:
„Kdo šuká takhle?“
Ne.
A ona odvětila:
„Ti, co se udělají.“
„Všichni ti lidé, co se udělají.
Zasraný lidi, co se udělají.“
Bože.
Takže jsme dokončili zkoušku a chystali jsme se na ostré natáčení
a když režisér zařval: „Akce,“
tak mi to ona odpočítala.
A já si říkala: „Tak dobře, mrcho. Nepřišla sis hrát.
Jdeme kurva na to.“
Takže to děláme a cítila jsem se u toho skvěle.
Měla jsem udělaný vlasy a make-up, osvětlení bylo úžasný.
Bylo to uzavřené natáčení, takže tam nikdo moc nebyl.
Takže to děláme
a můj parťák se na mě podíval
a řekl: „Jde ti to skvěle, zlato.“ A já: „Díky!“
Takže to děláme. Točí se z různých úhlů
a režisér zařve: „Střih!“
A všichni propuknou: „Jo, máme to!“
Protože, abych byla upřímná, byla jsem fakt nervózní.
Vypráví se o tom hororové příběhy.
Ale musím říct, že to pro mě byla pozitivní zkušenost.
Starali se o mě a cítila jsem se v bezpečí.
A na konci jsem se cítila trochu osvobozená.
Jsem taky výkonná producentka pořadu,
a tak jsem je požádala, jestli mi večer nemůžou poslat kousek.
Jo, a oni to udělali. Poslali to tu noc.
Přišla jsem domů, všechno nastavila,
nalila jsem si sklenku vína
a začala jsem to sledovat.
Panebože!
Nevím, co se stalo!
Upřímně, myslela jsem si, že ze sebe dávám to nejlepší jako Demi Moore ve Striptease.
Nebylo to tak. Vypadala jsem jako teriér, co se snaží ojet tenisák.
Můj manžel měl rozhodně důvod se bát, jaký výraz u toho budu mít.
Jediný způsob, jak mu popsat, jak se budu tvářit,
bylo jako tichý kulomet. Takto…
Takže teď už víte, lidi, že si nesmíte nechat ujít
můj nový seriál na Netflixu, ano?
Díky, že jste přišli, Sydney!
Připravení?
Točím!
Díky!
Ahoj!
Překlad titulků: Kateřina Richard