Downloaded from YTS.MX
FILMET I SYDNEY OPERAHUS PÅ GORA-FOLKET FRA EORA-NATIONENS LAND.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Okay, Sydney Operahus!
Byd velkommen til Celeste Barber!
Hej!
Hej, Sydney! Hvad så?
Det er for fedt!
Hej med jer, og velkommen til min Netflix-special.
Hvor er det vildt. Jeg er så glad for at være her.
Min mand og jeg har været sammen i 19 år, og vores forholds succes
er hundrede procent baseret på afstand.
Og at være væk fra hinanden.
Vi er så gode til at savne hinanden. Så gode.
Men så var der lockdown,
og han var overalt.
Hele tiden.
Hvis hans ansigt ikke var her,
var hans pik her.
Det var for meget.
Alt var blæst ud af proportioner. Alt var forstørret.
Ikke hans pik. Den er så stor.
Men i 19 år er lang tid, hvis man spørger mig.
Vi har været igennem meget sammen.
Jeg blev hans datters stedmor, da jeg var 21.
Vi har et meget stærkt bånd, men lockdown var tæt på at skille os.
Hvordan blev folk gravide dengang?
"Her er vores covid-baby.
Vi kunne ikke holde os fra hinanden."
Hvordan?
Vi kunne ikke komme langt nok væk fra hinanden dengang.
Nogle gange sad vi hele dagen i hver vores ende af sofaen uden at sige noget
og gav hinanden fingeren i ny og næ.
"Der var du jo. Æd den her.
Og tag et par stykker til i morgen."
Tyve minutter fra skilsmisse hele tiden.
Skuespilleren Jamie Lee Curtis har været gift i 27 år.
Syvogtyve år!
Hun blev spurgt i et interview: "Hvad er hemmeligheden bag et langt ægteskab?"
Hun svarede:
"Bliv."
Det sagde hun. "Man bliver bare."
"Du skal bare blive ombord på bussen. Så kører bussen videre."
"Landskabet ændrer sig måske, men man skal bare blive på bussen."
Det er der vist ikke mange, der siger efter lockdown?
Jeg ville have drejet bussen ind i et træ,
sat ild til lortet og løbet væk, hvis jeg kunne.
Det var ikke kun dårligt. Jeg lærte et par ting om min mand dengang.
Jeg lærte, at hver gang han har drukket vand,
vil han have en highfive,
Hver eneste gang.
"Klokken er 10, og jeg har drukket to liter vand."
"Godt gået, skat.
Medaljeceremonien er klokken 18."
Jeg lærte, at hver gang vi skændes. begynder han at gøre rent.
Jep. Jeg havde godt nok nogle unødvendige skænderier med manden.
Jeg fandt også ud af, hvor tit han vil have sex med mig.
Men endnu vigtigere,
hvor ofte jeg siger nej.
Og jeg var slet ikke klar over det.
Han prøver på forskellige måder. Han forsøger at være spontan.
"Skat. Drengene sidder med deres iPads.
Vil du have lidt eftermiddagsslik?"
Og jeg svarer:
"Nej tak."
Eller han er romantisk.
"Jeg har lavet et boblebad. Lad os tage et bad sammen."
"Jeg er allerede ren. Smut. "
Han gav op med tiden.
Nogle gange sprang han nøgen ud foran mig.
"Hvad skal du lave?"
"Ike noget med dig."
Selv hvis jeg lå og sov, stoppede det ham ikke.
Jeg lå og snorkede, og så sagde han:
"Hej."
"Vil du have lidt…"
"Nej, stop det. Væk med dig!"
"Må jeg så bare ligge her og rive den af?"
"Ja, men tør op efter dig."
"Hvad siger du?"
"Jeg skændes med dig senere. Bare rolig."
Men jeg vil sige, at efter 19 år sammen
sagde han det mest romantiske, han nogensinde har sagt til mig.
Jeg glemmer det aldrig.
Han kom hen til mig, så mig i øjnene og sagde…
"Hej, skat.
Lad os gå i seng og kigge på vores telefoner, indtil de går ud."
Vi kneppede hele natten.
Da jeg var hjemme med mine børn konstant, indså jeg, hvor hurtigt de voksede op,
og hvor meget jeg ikke kan klare det.
Jeg klarer det slet ikke.
De skal være babyer for evigt.
Jeg råber ad børnene, når de vokser ud af tøjet,
og jeg nægter at købe nyt.
"Du valgte selv at blive større. Lev med det."
Min 11-åriges tøj er så stramt,
at han går i skole i tanktop som en Britney-fan.
"Ind med dig. Hun er fri. Kom så."
Mine drenge er otte og elleve.
Jeg vasker deres sutter for en sikkerheds skyld.
Jeg skubber dem for at få dem til at græde og kun vil kramme mig.
Jeg kunne ikke amme dem, da de var babyer,
så nu siger jeg: "Vil I prøve? Vi burde prøve."
"Lad os prøve."
Jeg er ikke okay.
Jeg prøver at få så mange øjeblikke med dem som muligt.
Når jeg er hjemme, har vi fået en lille aftenrutine.
Lidt hotelservice.
Mine drenge deler værelse.
Det vil aldrig ændre sig.
De har hver sin seng, og jeg kan godt lide at gå derind og gøre dem klar.
Så jeg slukker lyset, sætter stjerner på loftet
og sørger for noget lavendelduft eller noget andet dejligt.
Så kommer drengene ind og hopper i seng. Vi kan godt lide at synge en sang sammen.
Vi elsker klassikerne. Vores favorit er
Twinkle, twinkle, little star How I wonder what you are
Jeg tænker tit på, hvilke minder mine drenge vil have, når de er ældre.
Og hvilke minder, de vil have om mig, og jeg håber, at det er et af dem.
For jeg synes, det er en særlig tid for dem.
Så jeg begyndte at tilføje vin til aftenrutinen.
Det kan ikke kun handle om børnene.
Og det var jo under lockdown,
så jeg var alligevel hamrende stiv midt på ugen.
Efter et par flasker vin omkring klokken 17,
opdagede jeg, at jeg bevægede mig lidt væk fra at synge "Twinkle, Twinkle"
og bevægede mig lidt mere hen imod Kasey Chambers omkring 2002.
Am I not pretty enough?
Is my heart too broken?
Man ved bare, at det bliver endnu mere intenst hen mod weekenden.
Om lørdagen havde vi åbnet en flaske tequila.
De små poser kom frem.
Jeg tænkte, de er ved at blive store,
det hele er noget lort, og vi skal alle sammen dø, så…
Absolutely everybody, everybody, everybody
Absolutely everybody In the whole wide world
Om søndagen var mine børn traumatiserede.
Ja, søndage er sjove.
Jeg går rundt og siger: "Kom nu, drenge. Det er tid til vores aftenrutine."
Men de har været i seng siden klokken 14 og foregivet, at de sov.
Børn er så kloge nu om dage. Hold da kæft!
De er så kloge nu.
Jeg vidste ikke noget, da jeg voksede op.
Slet intet.
Det var sådan mine forældre og jeg foretrak det.
Hvis mine forældre sagde, vi skulle et sted hen,
gik man bare ind i bilen.
Ikke?
Ja, man gik bare ind i bilen.
Man spurgte ikke, hvor man skulle hen.
Fucking idiot.
Bare ind i bilen.
Hvis man spurgte,
fordi man blev tvunget af sin dumme søster,
blev det altid mødt med tænderskæren og et vredt blik fra min far,
"Ind i bilen."
"Hold da op. Undskyld."
Mine forældre løj helt åbenlyst for os.
De sagde: "Kom så, piger. Vi skal til Disneyland."
I næste øjeblik lå man der og fik sin første gynækologiske undersøgelse.
Jeg troede ikke, Disneyland var sådan her.
Den går ikke længere.
Nej da.
Woke-skiderikker.
Så ville man få et polititilhold.
Jeg skal give mine børn
en udførlig plan for, hvad vi skal lave hver eneste dag,
og jeg skal tale med dem hvert tiende minut
for at sikre, at de er følelsesmæssigt i sync med dagens plan.
Det er for meget.
Det er udmattende.
Men jeg prøver at følge med. Det gør jeg virkelig.
Mine drenge legede sammen,
og min otteårige kaldte min elleveårige en fisse.
Og jeg sagde: "Nej, nej.
Det må du ikke sige. Det er nedværdigende over for kvinder."
Han kom marcherende tilbage og sagde:
"Hvorfor? Jeg sagde det ikke til dig,
og han er ikke en kvinde."
Fuck.
Fuck!
Hvor er det klogt.
Jeg elsker at se dem lege.
Det minder mig om, da jeg legede med min storesøster.
Olivia er fire år ældre end mig.
Jeg var helt besat af hende, da vi voksede op,
men vi var også helt forskellige.
Hun var til Pearl Jam og angst.
Og jeg var til Spice Girls og Ritalin-sandwich.
Men jeg var besat af hende, og det var ligegyldigt, hvad hun gjorde mod mig.
Hun brugte engang mit hoved som trin
for at komme ned i poolen.
Vi havde godt nok trin, der gik ned i poolen,
som fungerede fint.
Men hun ville bruge mit hoved.
Jeg var nede i poolen.
Hun stod på mit hoved, og da hun svømmede væk,
ramte hun mit hoved, som jeg slog mod poolkanten.
Der var fandeme blod overalt.
Jeg kan huske, at da jeg kom op fra mit blodbad,
skreg hun til mig:
"Sig det ikke til mor!"
Jeg sagde:
"Jeg skal nok lade være.
Bare du bliver ved med at lege med mig."
Hun fortalte mig også,
at vi havde haft en storebror ved navn Michael,
som var død af ansigts-rabies.
Jep. Den værste slags rabies.
Jeg skulle love, at jeg ikke nævnte det for mor og far,
for det var stadig hårdt for dem.
Hun fortalte mig,
at mor og far havde begravet ham under garagen for at have ham tæt på.
Hun tog mig med hen til garagen,
så vi kunne "mindes ham" sammen.
Mens jeg ledte febrilsk efter mindesmærket for Michael,
skubbede hun mig ind, slukkede lyset, lukkede døren og låste den.
Jeg var ligeglad. Så længe hun hang ud med mig,
ville jeg gerne hjemsøges af min falske døde brors genfærd.
De eneste, der var sejere end min storesøster, var hendes venner.
For fanden da!
Når hendes venner kom hjem til os,
gav jeg den fuld skrue.
De fik det bedste.
I skal betale for det. De fik det gratis.
Ja. Jeg elskede det.
Det var som Super Bowl for mig. Jeg var helt oppe at køre.
Når min mor sagde: "Olivia? Jane er her,"
så tænkte jeg: "Så er det fandeme nu."
"Selvfølgelig er Jane her.
Fucking Jane.
Jep, fucking Jane."
"Jane er her!"
Jeg gik hen til mine forældre og sagde: "Tag jer sammen!
I skal ikke ødelægge det her."
"Jane!"
"Jane!" Jeg var klar.
Når Jane kom ind i huset,
var jeg topsej. Sejeste menneske nogensinde.
Jeg gik hen til hende og sagde: "Hej.
Var det Jane?
Jeg så dig i skolen i dag. Og hvad så?"
Jeg har lige talt med Jane!
Og så gemte jeg mig tilfældige steder i huset,
hvis nu de fik brug for mig.
"Gemmeleg? Nej, okay."
Måske var Jane småsulten.
Så dukkede jeg pludselig op.
Som en ejendomsmægler til åbent hus.
Et væld af ubrugelige oplysninger.
"Jane, hvordan går det? Rart at se dig.
Du vil have lidt mad? Det kan jeg hjælpe med.
Følg mig gennem køkken-alrummet hen til spisekammeret.
Her bemærker man, at når man åbner døren, tænder lyset.
Ikke mange ved det.
Så tag du lidt at spise, og hvis du har lyst,
kan jeg demonstrere trinene ned i poolen."
Jeg har aldrig været god til det sociale.
Og det bliver kun værre, for nu vil folk faktisk gerne være sammen med mig.
Og det vil jeg ikke.
Det vil jeg faktisk ikke.
Jeg ved ikke, hvordan man gør. Det er svært.
Smalltalk er virkelig svært.
Det går fint i fem minutter.
Jeg kan gå ind til en fest,
lave upassende, men sjove observationer af alle,
Og så vil jeg komplimentere værten for hendes fantastiske, dyre indretning.
Og så er det slut.
Jeg har intet andet at byde på.
Så går jeg i panik
og gør nar af et barns underbid.
"Hvad fanden er…"
Min mand kan se, at jeg går i panik, og så kommer han mig til undsætning.
Han kommer og får mig ud derfra som en superhelt.
Min mand er fantastisk i sociale situationer,
og det pisser mig virkelig af.
Jeg synes ikke, at en der ser så godt ud,
også skal være god til livet.
Man må vælge.
Men det er han. Virkelig god socialt.
Han bliver til et konversationstalent.
Det er sært, for i vores ægteskab taler han ikke,
men med fremmede er han en ren motormund.
Ved I, hvad der er hans yndlingssted?
Forsædet i en Uber.
Det kalder vi det ikke.
Han elsker forsædet i en Uber, og han vil slås med mig om det.
"Fjern dig, kælling. Nu skal der sludres."
Han kaster sig ind,
snakker løs i ét væk og er pludselig åben om sine følelser.
Og hvis der er den mindste pause i samtalen,
har han et arsenal af ligegyldigheder, som han hiver frem.
Klar til aktion.
Han har altid noget at sige om vejret.
Han har nogle uklare statistikker om havebrug.
Jeg plejer at sidde på bagsædet.
Og googler mig selv.
Og "Hvad er havebrug?"
Han sidder der og taler om politik og har det herligt.
Jeg har holdt øje med ham, for jeg vil lære. Jeg vil blive bedre.
Vi var til en familiefest, og jeg kiggede på ham.
Han gik hen til nogle, han ikke kendte.
Bare sådan. Ingen sagde: "Smut med dig, fjols!"
Han gik alene hen til en gruppe mennesker.
Så begyndte han at snakke,
Og de begyndte at snakke med ham.
Og så snakkede alle bare med hinanden, og ingen svedte.
Og alle kvinderne blev pludselig interesseret i havebrug.
Det så hyggeligt ud, så jeg tænkte: "Det kan jeg også. Det ser nemt ud."
Jeg så en gruppe mennesker. Jeg gik selvsikkert hen til dem.
Og jeg sagde: "Hej."
"I ligner nogle røvhuller. Hvem vil have et foto?"
Tænkte I også, at en pandemi er et godt tidspunkt til at droppe antidepressiva?
Nej?
Kun mig?
Lad os gå i gang.
At stoppe med antidepressiva
er som en sækfuld slappe pikke.
Det værste.
De piller, jeg var på,
er seks uger om at komme ud af systemet, hvis man gør det ordentligt.
Man kan godt tage en kold tyrker,
hvis man ønsker at dø.
Men man bliver rådet til at gøre det langsomt.
Få dem langsomt ud af systemet gennem cirka seks uger.
Jeg har længe villet stoppe med antidepressiva,
for alt er fjong.
Sådan er det ikke, men alligevel…
Men hver gang jeg talte med alle mine læger om det, sagde de…
Skulle jeg være Joe Rogan? "Alle mine skide læger."
Når jeg talte med mine to læger om det,
sagde de, at det ikke var det rette tidspunkt,
fordi jeg rejste meget, og arbejdet var så fluktuerende,
og de sagde: "Du har ingen stabilitet i dit liv."
"Tusind tak."
Så da lockdown begyndte, tænkte de,
at det måske var godt nu, hvor jeg var på ét sted.
"Ja, det er en fantastisk idé, venner.
I har vist aldrig været skarpere.
Lad os fange hende i en lille lejlighed i en usikker verden
og fjerne det, der holder sammen på hende."
Jeg besluttede at gøre det, og jeg må sige,
at det var virkelig hårdt for mig, fordi jeg indså, at da jeg fik medicin,
var jeg i en tilstand,
hvor jeg følte mig følelsesløs og påvirket hele tiden.
Da jeg trappede ned, gik det op for mig, at jeg kom i en tilstand,
hvor jeg var mere som et skide monster.
Det var allerhårdest for min mand, for han vidste aldrig, hvad der kom.
Han kom ind i køkkenet og sagde:
"Hej, skat. Hvordan går det? Vil du have noget med fra butikkerne?"
"Fucking butikker!"
"Butikker! Fucking butikker!"
Butikker! Hvad vil jeg have? Hvad vil jeg ikke have?"
"Må jeg få
seks Twix og fire Mars?
Og noget kanel."
Så sagde han:
"Seks Twix og fire Mars?"
Så vender jeg mig om og siger:
"Og noget kanel."
"Jeg ville også have noget kanel."
"Du lytter aldrig til mig!"
"Jeg vil have seks Twix
og fire Mars
og noget kanel!"
"Det er okay. Ro på.
Det skal nok gå."
"Nå, så det skal nok gå?"
"Det skal nok gå, siger du?"
"Den åbenlyse respektløshed, jeg konstant udsættes for…"
Jeg blev til en forurettet Cate Blanchett.
"Hvor vover du, af alle fucking mennesker, at tale til mig…"
Og samtlige karakterer fra Ringenes Herre.
"Så du skal i butikker, min dyrebare?
Tro om igen, røvhul!"
Det var en magisk tid for os alle.
Nå, jeg har også ADHD.
Det var ikke joken.
Men godt at vide, hvor I står, Sydney.
ADHD.
Attention deficit hyperactive disorder.
Det betyder, at jeg har svært ved at holde fast i noget.
Og jeg har svært ved at stå stille og…
…fokusere.
Jeg fik diagnosen ADHD, da jeg var 16,
og dengang var der så meget skam forbundet med det.
Jeg troede, livet var forbi, da jeg fik diagnosen.
Jeg var så flov, og ingen måtte vide det.
Jeg havde det svært i skolen,
så mine forældre ville tale med nogle af lærerne,
så de vidste, jeg havde diagnosen og var begyndt at tage medicin.
Så de måske ville stå på min side.
Det gik ikke.
En af lærerne sagde:
"Celeste, nu skal du gå ud med affaldet for hele skolen resten af året,
så fortæller vi ikke de andre børn, at du er…"
Skrækkeligt!
Det er meget bedre nu.
Det er nærmest fedt at have ADHD nu.
Alle lader til at have det.
Alle bruger det som en undskyldning, ikke?
Nogen går ind foran dig i køen.
"Åh, undskyld. Det er, fordi jeg er neurodivers."
Så siger jeg:
"Halløjsa. Samme her. Jeg har været her i 40 minutter."
Ned bagerst i køen, Elon Musk. Pis af med dig.
Forsvind."
Men folk kaster om sig med de begreber for at retfærdiggøre lortet opførsel.
Man hører en politiker sige…
Undskyld, "politiker."
En pervers stodder. Beklager.
Den joke giver en anden respons i USA.
Man hører en politiker til en pressekonference, der siger:
"Hej. Jeg har lige fået at vide, at jeg er på…
Spektret. Autismespektret.
Derfor ragede jeg på hende. Okay. "
Eller man hører en fodboldspiller sige…
"Den eneste grund til, at jeg begik seksuelt overgreb, er,
fordi min mor siger, jeg har ADHD."
Nej! Jeg afskyr det.
Jeg er det gode eksempel på ADHD.
Jeg blev diagnosticeret som ung og har fået medicin gennem årtier,
og jeg kan ærligt sige,
at jeg aldrig har stukket min pik ind i noget, der ikke ønskede det.
Det passer.
Jeg er begyndt på en ny, god ADHD-medicin.
Jeg kan fokusere lidt bedre, men den forstærker virkelig min angst.
Det er voldsomt.
Jeg må bevæge mig for at klare det.
Så jeg går meget.
Jeg elsker at gå. Det er faktisk lidt min ting.
Jeg gør det så tit som muligt. Jeg står tidligt op.
Jeg står op klokken 6 for at gøre det alene.
Troede jeg. Der er faktisk mange ude at gå klokken 6.
Og alle, der er oppe for at gå klokken 6,
elsker fandeme at snakke om det.
Det er, som om jeg kom med i en morgenvandrer-snakkeklub,
som jeg ikke vil være med i.
Jeg er derude og slæber rundt på kadaveret.
Prøver at få det overstået.
Så ser jeg en af dem.
Som regel en ældre, heteroseksuel, hvid mand,
der nyder sine privilegier. "Hej."
"Det fungerer."
Han fylder det hele, for han skal ikke vælge side.
Det hele er sgu hans.
Men når han begynder at nærme sig,
ved han aldrig, hvilken side han skal vælge.
Sikke en dejlig leg klokken 6 om morgenen.
Skide…
"Vil du…" Og når han så er tæt på, bliver det til en irsk folkedans.
"Vælg side, Michael Flatley!"
Mine yndlingspersoner, der går tur klokken 6,
er kvinder i en vis alder, der typisk går med solskærm
og bæltetaske, for de ved ikke, hvor længe de er ude.
Der er gang i dem.
De har ingen planer, men ingen har mere travlt end dem.
Travl. Skal nå en masse.
Meget at gøre. Men én ting gør de ikke.
Hjælper med børnebørnene.
Jeg elsker dem!
Den eneste, man ikke kan undgå på en morgenvandring,
er en andenbølge-feminist, der lige kommer fra træning.
Hun er altid i matchende fitnesstøj,
der er lidt for lyst eller mørkt til hendes hud,
så hun ser næsten helt nøgen ud.
Og jeg bliver helt paf.
Jeg ved ikke, om hun ved det. Det er tidligt.
Så jeg siger: "Undskyld mig… For fanden i helvede!"
"Undskyld, jeg kunne se konturerne, så jeg var ikke sikker."
"Jep. Befri babserne, befri flapperne."
Det er fedt.
De er bare så højlydte og selvsikre, og det skal alle vide, at de er.
De ser mig og siger: "Jeg kan se dig, bitch.
Se dig lige, smukke tøs! I dine slidte tights og posede sweater!
Grib dagen i nosserne, din sexede boss bitch!
Vi er også boss bitches!
Ingen mand eller uattraktiv kvinde skal fortælle os, hvad vi ikke kan.
Vi er bitches og bosser!"
En anden ting jeg helst vil undgå.
Hunde, der skider.
Så mange skidende hunde. Og de venter på mig.
Det gør de altså.
De ser mig komme rundt om hjørnet.
Så sætter de sig ned.
Og man ved bare, at deres lukkemuskel eksploderer i begejstring.
De stirrer direkte ind i min sjæl.
Og de skider,
mens solen står op bag dem.
Man kan ikke slippe væk. Jeg har prøvet. Man prøver at undgå øjenkontakt og løber.
Jeg løber ikke.
Jeg går nogenlunde hurtigt, og de forfølger mig.
"Hvorhen? Jeg kan gøre det her undervejs."
Fuck.
Hunde, der skider.
Jeg får mange ting tilsendt. Nogle af dem er gaver fra folk, hvilket er dejligt.
Folk er søde ved mig, og det er rart.
Tak.
Jeg må sige, at det meste, der bliver sendt til mig, er produkter fra firmaer.
De håber, at jeg vil promovere dem eller lave en unboxing.
Ved I, hvad det er?
Det er, når et firma sender et produkt til en influencer.
Influenceren sætter så 40.000 lys op,
låser børnene inde på toilettet i to timer,
og så filmer de sig selv, når de åbner gaven.
"Ih, du milde!
Jeg har lige fået en fantastisk gave
fra Prada.
Den koster en million milliard,
og jeg tænkte, det ville være skønt, hvis jeg delte det med jer,
da I aldrig får en, fordi I er fattige og grimme.
Like og abonnér."
Unboxing.
Jeg fik tilsendt
otte vibratorer på to måneder.
Det er mange plastikpikke i postkassen.
Jeg forstår det godt. Jeg har følgere og et publikum,
og det er smart af firmaerne at sende mig ting, som jeg kan promovere
for seje mennesker som jer.
Men otte pikke?
Jeg føler, at de er gået lidt skævt af mig.
Nogen derinde gør ikke deres arbejde. Jeg er ikke den mest seksuelle.
Jeg gider knap nok knalde.
Nej.
Men jeg vil dog sige det her.
Jeg tror, at vi alle har
en lille sexgudinde indeni.
Eller noget.
Men jeg er ikke målgruppen, for det er det, systemet siger.
Det siger reklamerne.
De kvinder, man ser i reklamer for vibratorer,
er normalt unge, uden kropsbehåring og med buskede øjenbryn.
Jeg er ikke…
Det er ikke…
Det er ikke mig.
Det er en meget specifik type.
Man ville aldrig se en lærer, altså en rigtig matematiklærer,
i en vibratorreklame.
Tænker I på jeres matematiklærer?
Det burde I.
Kan du forestille dig en lærer i en vibratorreklame? Noget i stil med:
"Hård dag i klasseværelset?
Er du træt af algebra?
Træt af at onanere bag kiosken?
Prøv Liderkaninen 10.000!"
Den ville gå som varmt brød.
Jeg får tilsendt vibratorer fra mange forskellige firmaer.
Jeg fik en fra Gwyneth Paltrow.
"Åh ja, den er virkelig fantastisk.
Den er faktisk lavet af økologisk andefedt.
Og holistisk fremstillet plastik,
der faktisk gavner havmiljøet.
En af funktionerne er, at når man stikker den ind,
går den i opløsning inde i dig.
Og efter din orgasme
flyver der sommerfugle ud.
De bliver til kontanter og flyver tilbage til Gwyneth."
Jeg fik en anden vibrator fra et firma til mænd.
Den var ikke opladet, og jeg måtte betale for portoen.
Den havde kun tre indstillinger,
der alle lød som en slags bil.
Den første indstilling var som en bil, der ikke ville starte.
Den anden indstilling var som en Formel 1-bil.
Kors i skuret!
Og den tredje indstilling lød som en traktorand.
Den kom med en tyk instruktionsbog, på størrelse med Da Vinci mysteriet.
Hvor mange måder kan den bruges på?
Jeg troede, jeg bare skulle stikke den ind,
og så dukker Lenny Kravitz op.
Jeg elsker Lenny Kravitz.
Ja, jeg elsker Lenny Kravitz.
Han har fri adgang til min gnubbebank.
I ved godt, hvad en gnubbebank er.
Det er det, man tænker på, når man gnubber.
Og det ryger i banken.
Undskyld!
Jeg fik også en vibrator af Lily Allen, men den var lidt anderledes,
for den havde sådan en lille sugemund.
Jeg lignede Kourtney Kardashian og Travis Barker på en rød løber.
Stop det!
Men jeg glædede mig til at bruge Lily, for måske var den
lidt mindre kedsommelig end min sædvanlige tæppebanker.
Måske langsomt og lidenskabeligt.
Måske ville der være stearinlys og noget lækker musik.
Måske ville ham den lækre fra Bridgerton banke på ruden.
Første sæson, okay?
Hvad fanden skete der i anden sæson?
Jeg så sæson to af Bridgerton.
"Nej. Hvorfor taler de alle sammen
og har tøj på?
Tilbage til første sæson."
Sæson et af Bridgerton er downloadet en milliard gange.
Jeg står for halvdelen.
Jeg havde lidt alene-tid. Min mand tog med børnene i en time.
Eller et år. Jeg aner ikke, hvor længe de var væk.
Jeg tænkte:
"Okay, Lily?
Hvad så?"
Jeg puttede Lily ned på dåsen.
Du godeste gud!
Jeg hagede mig fast på den.
Jeg hagede mig fast
som en Kardashian på en spinkel, hvid fuckboy.
"Kom her!"
Det blev meget intenst meget hurtigt.
Ingen stearinlys. Ingen lækker musik.
Der kom ikke en eneste fra Bridgerton.
Lily har tænder.
Hun bed næsten min klit af.
Der var intet langsomt ved det.
I stedet for skete det hele på en gang.
Jeg lo hysterisk,
græd lidt, pruttede…
Kom som en djævel.
Men så befandt jeg mig pludselig i køkkenet
og lavede børnenes frokost med følelsesløse ben.
"Åh, Lily!"
"For fanden da, Lily!"
"Åh, Lily!"
Jeg sagde det samme til et andet show,
og en kvinde rejste sig op og råbte:
"Send linket!"
Hun satte sig ned ved siden af sin mand. "Du skal fandeme ikke…
Du giver mig parfume til jul hvert år."
"I år får jeg min egen gave."
"Send linket."
Det viser sig,
at jeg er ret politisk.
Det vidste jeg ikke, men det viser sig, at jeg har meget at sige
og intet at bakke op med.
Slet intet.
Men internettet får os til at tro, at vi bør sige,
hvad som helst, når som helst og på hvilken som helst måde,
og at hele verden brænder efter at høre det.
Internettet får os til at tro, at vi er meget klogere,
mere talentfulde og dygtige, end vi i virkeligheden er.
Jeg har aldrig i mit liv mødt flere, der kalder sig iværksættere,
end jeg har de seneste måneder.
Gode gud!
Ingen er bare en læge.
Eller ingeniør. Kedeligt!
Nej, alle er iværksættere, og de er vilde med at fortælle dig det.
"Hej! Jeg er iværksætter. Den er god nok.
Som iværksætter hjælper jeg med at skabe indhold
på en multimedieplatform, hvor vi fokuserer på græsrodsniveauet
og forbundethed mellem brands overalt og sikrer,
at vi har skarpt fokus på buzzwords som "forbundethed" og "græsrødder".
Jeg er iværksætter."
Og man svarer: "Okay. Du må have virkelig travlt.
Hvordan ser din arbejdsuge ud?"
"Ja, tak. Som iværksætter
sælger jeg filthatte på markedet hver anden onsdag
mellem klokken 11.16 og 11.24.
Min partner er også iværksætter. Han samler på sommerfugle.
Hans forældre har lige foræret os
vores anden luksusejendom lige ved siden af Chris Hemsworth.
Det går ret godt."
"Beklager meget. Du er ikke iværksætter.
Du er en narrøv."
De har altid nogle underlige navne, ikke?
Det havde de ikke før.
I 1999 var det Troy og Alisha.
Men nu kender alle dem som Lacrosse og Spatula.
Verden er af lave.
Helt vanvittig. Ved I, hvem der vil redde os?
Rihanna.
Jeg tager ikke pis på jer.
Rihanna redder os. Hun er dronningen af alt.
Hun fremmer inklusion og kropspositivitet,
og alle de produkter, hun sælger, gør præcis det samme.
Hun sætter i den grad handling bag sine ord.
Hun har et lingerimærke, der hedder Savage X Fenty,
og det passer til alle mulige forskellige kropstyper.
Og på grund af hende begynder andre lingerimærker at følge efter.
Selv Victoria's Secret er begyndt
at komme i flere forskellige størrelser, hvilket er fantastisk.
Selvom jeg nu vil mene, at Victoria's Secret
gerne må gøre lidt mere,
for de har fandeme forsøgt at fremme selvhad igennem årtier.
Så de kan…
Ja.
Men nu har vi Rihanna, og det hele er blevet ordnet,
og hendes Savage X Fenty-lingeri er supersexet.
Selv produktnavnene er virkelig sexede.
Et af dem hedder
Glossy Flossy Quarter Cup Bra.
Det er ikke bare en Skulderbåren Patholder.
Et andet produkt hedder Little Tart Open-Back Skirt.
Det er godt nok frækt. Der er også et, der hedder
Gathered Mesh Crotchless Catsuit.
Superfrækt.
Jeg var inde på hendes hjemmeside og shoppede løs,
og det gik op for mig, at det eneste hun manglede,
var Sidste Menstruationsdag Lugtfri Kæmpetrusser.
Kender I dem?
I kender dem godt.
De holder på salatbladene og opsuger din livmodersaft.
En fyr omme bagerst sagde lige "Gode gud!"
Det gør mig så glad!
Hvor gik det galt?
Var det salatbladene eller livmodersaften?
Sådan.
Har I set et Savage X Fenty-modeshow?
Det er godt nok pivfrækt.
Den kan I sætte i gnubbebanken. Helt gratis.
Alle på catwalken er så forskellige.
Der er så mange forskellige kropstyper. Så mange forskellige former.
Stor, lille, sort, hvid.
Nogle har deller, andre har buler.
Men de er alle supersmidige.
De kan gå ned i knæ, mens de slikker sig på ryggen
og holder en selvsikker, sexet øjenkontakt.
Kvinder, der er så smidige, at de kan sparke, twerke
og amme på samme tid.
De er bare så sensuelle. Det er så fedt.
Jeg vil gerne se, hvordan det undertøj ser ud på en,
der har haft en midaldrendes krop, siden hun var 12 år.
En, der ikke smider benene op, hver gang de spiller "WAP",
men rent faktisk går ud og henter spand og moppe til din drivvåde fisse.
Jep.
Jeg vil gerne se, hvordan en Mesh Crotchless Catsuit ser ud på en,
der hedder Patricia.
Ja. Vi kender alle Patricia.
Hun er praktisk.
Hun har travlt.
Hun er træt.
Hallo! Patricia kan være sexet, hvis hun vil.
Men hvis manden vil knalde mere end to gange om måneden,
ringer hun til politiet.
Kan I forestille jer Patricia backstage, lige før hun skal gå ud?
Cindy Crawford er der. Hun er bare sit skæppeskønne selv.
Lizzo er backstage.
Lizzo råber: "Fucking yeah!"
"Bitch!"
"Patricia, det er din tur. Er du klar? "
Og Patricia siger ja.
"Jeg har været her længe. Parkeringen stinker.
Gider I skynde jer? Jeg skal hente børn om 20 minutter."
Og så kommer Patricia frem
og fortæller om fordele og ulemper ved hvert produkt.
"Jeg vil gå lige til sagen. Nu skal du høre om den her g-streng i læder.
Vi anbefaler ikke at bære den efter at have spist stærk karry.
Som I ved, er det ligegyldigt, hvor mange gange man tørrer,
der sidder stadig noget fast."
"Nu skal I høre om farverne. Den fås i rød, sort,
og i en begrænset periode, rødbrun."
"Nu går vi videre til brystvortekvasterne.
Hvis I, ligesom mig, har brystvorter på størrelse med middagstallerkener,
så hold jer fra dem.
Vent på silkedutterne. De kommer om en måned."
"Til sidst vil jeg tale med jer om de her små blondetrusser.
Jeg får mange e-mails om dem.
I vil gerne vide, om I skal købe dette produkt,
hvis I har en fissedelle."
Og vi svarer:
'Abso-fucking-lut.'
Vi elsker fissedellen.
I skal ikke skamme jer over fissedellen.
I skal i stedet omfavne den
og træffe et valg om, hvorvidt den skal stoppes ind
eller hænge frit fremme."
Jeg vil være sikker på, at alle kameraerne fanger den.
Kameramændene tænker: "Vi har set rigeligt."
Jeg har for nylig indspillet mit første Netflix-show, hvilket var…
Tak.
Tak. Det var fedt.
Jeg skulle lave min første sexscene nogensinde.
Og jeg skulle komme. Jeg skulle få en orgasme.
Min første replik i scenen er:
"For fanden, jeg kommer!"
Undskyld, de damer.
Det betyder at få orgasme.
Jep.
Alle mændene tænker: "Hun har ret. Det betyder det."
Jeg talte med min mand om det og sagde: "Jeg skal lave en sexscene."
"Hvad tænker du om det?"
"Det er okay. Jeg er lidt nervøs, for jeg skal have en orgasme."
Så sagde han:
"Hvilken grimasse vælger du?"
"Den der grimasse, jeg får to gange om året."
Jeg kom derhen og mødte min medspiller.
Han var skøn, og vi talte scenen igennem.
Han sagde: "Er der noget, jeg helst ikke skal gøre?"
"Nej, det er okay… Jo, faktisk."
"Er det okay, hvis du ikke nulrer min dobbelthage?
Er det okay?"
Det kunne han godt undvære.
Branchen har fået intimitetskonsulenter, og de er fantastiske.
De er der for at beskytte os fra Harvey Weinstein.
Det er en stor opgave.
De er der for at sikre, at alle vores salatblade er pakket væk,
og at alle ved, hvor de må og ikke må røre.
Og hvor hårdt de må gøre det.
Vores intimitetskonsulent var utrolig. Hun var en tidligere danser,
der havde spillet med i musicalen Chicago, så hun havde mange gode tips.
I scenen skulle jeg sidde ovenpå ham, og jeg…
Igen, de damer. Det kan man åbenbart godt.
Ovenpå?
Jeg går normalt i seng,
ligger på siden og venter.
Ikke denne gang.
Jeg skulle være øverst.
Er det en slags eksotisk fransk film?
Nå.
Jeg sidder på ham.
Så spurgte jeg intimitetskonsulenten: "Gider du komme herover et øjeblik?"
Hun kom hen til mig.
"Hvad gør jeg med grimassen?"
For jeg kan godt spille skuespil.
Det der kan jeg godt simulere.
Men det skal i fjernsynet!
Jeg var rådvild. Men hun havde et godt råd.
Hun sagde: "Kender du det, når man renser ører?"
Sådan der.
Tag den med jer hjem, damer!
Tag den med hjem!
Det er min gave til jer.
I kommer hjem i aften, og jeres partner spørger: "Skal vi?"
"Jep, jeg henter lige vatpindene."
Så sender I mig billeder.
Vatpinde. Genialt.
Grimassen er på plads. Jeg er klar.
Så skulle vi øve det, ikke?
Vi lavede sådan lidt…
Ti stille. Vi gennemgik bevægelserne.
Gennemgik bevægelserne og alt det der.
Hun kom hen og kommenterede mine hofter.
"Du skubber dem meget fremad.
Prøv at kaste dem tilbage i stedet for.
Sådan her."
Jeg sagde:
"Hvem knepper sådan?"
Nej.
Hun sagde:
"Dem der får orgasme."
"Alle dem med orgasmerne."
Skide orgasmemennesker.
Hold nu op.
Vi var færdige med at øve og skulle til at optage.
Da instruktøren sagde "Action",
begyndte hun at tælle mig taktfast ind.
Jeg tænkte: "Okay, kælling. Du mener det. Så er det fandeme nu!"
Så vi går i gang, og jeg følte mig fantastisk.
Jeg fik sat hår og makeup, lyset var lækkert,
og det var et lukket filmsæt, så vi var næsten alene.
Så vi gør det, og min medspiller kigger op på mig.
"Du gør det så godt, min ven!" "Tak for det."
Så vi gør det.
Vi har forskellige vinkler, og instruktøren råber "Cut!"
"Jaaa, vi gjorde det!"
For ærligt talt var jeg faktisk nervøs.
Man hører skrækhistorier om den slags.
Men jeg må sige, at det var en virkelig positiv oplevelse.
Jeg følte, der var omsorg og tryghed,
og jeg følte mig faktisk frigjort bagefter.
Jeg er også producer på showet,
så jeg spurgte, om de kunne sende mig et lille klip om aftenen.
Det gjorde de. De sendte klippet.
Jeg kom hjem, fik det gjort klar og skænkede et glas vin op.
Jeg begyndte at se det.
Åh gud!
Jeg ved ikke, hvad der skete!
Jeg troede, jeg var som Demi Moore i Striptease.
Det var jeg ikke. Jeg lignede en terrier, der knaldede en tennisbold.
Min mand havde god grund til at være bekymret for min grimasse.
Jeg kan kun beskrive min grimasse som
et lydløst maskingevær.
Sørg for at holde udkig efter mit nye Netflix-show.
Tak, fordi I kom, Sydney!
Er I klar?
Kom så!
Tak!
Tekster af: Jesper Samson