Downloaded from YTS.MX
KUVATTU SYDNEYN OOPPERATALOSSA,
Official YIFY movies site: YTS.MX
JOKA SIJAITSEE EORA-KANSAAN KUULUVAN GADIGAL-KLAANIN MAALLA.
No niin, Sydneyn oopperatalo!
Toivotetaan tervetulleeksi Celeste Barber.
Iltaa, perkele.
Asiaa.
Moro, Sydney. Miten menee?
Tämä on siistiä. Tervetuloa seuraamaan Netflix-spesiaaliani.
Ihan älytöntä. On sairaan siistiä olla täällä.
Olen ollut mieheni kanssa 19 vuotta.
Suhteemme menestys perustuu sataprosenttisesti -
välimatkaan.
Viihdymme erossa.
Olemme loistavia kaipaamaan toisiamme.
Sitten tuli koronaeristys, ja yhtäkkiä ukkoni oli kaikkialla -
koko helvetin ajan.
Jos ukon naama ei ollut tässä,
niin kalu oli tässä.
Se oli liikaa.
Kaikki riistäytyi käsistä ja paisui suhteettomaksi.
Paitsi se kalu. Se on tätä kokoa.
Yhdeksäntoista vuotta on pitkä aika.
Olemme kokeneet paljon. Minusta tuli hänen tyttärensä äitipuoli 21-vuotiaana.
Suhteemme on vahva, mutta koronaeristys oli murtaa sen.
Miten helvetissä kukaan tuli raskaaksi sen aikana?
"Tämä on COVID-vauvamme. Emme voineet pysyä erossa toisistamme."
Miten?
Halusimme toisistamme mahdollisimman kauas.
Joskus istuimme koko päivän hiirenhiljaa sohvan eri päissä.
Välillä näytimme toisillemme keskaria.
"Tässä sinulle tälle päivälle."
"Tässä huomisellekin."
Olimme jatkuvasti 20 minuutin päässä avioerosta.
Jamie Lee Curtis on ollut naimisissa kokonaiset 27 vuotta.
Häneltä kysyttiin taannoin pitkän liiton salaisuutta.
Hän vastasi: "Älä lähde."
Niin hän vastasi. "Riittää, ettei lähde.
Pitää vain istua bussissa, ja bussi jatkaa matkaansa.
Maisemat ehkä muuttuvat, mutta riittää, että pysyy kyydissä."
Moni ei sanoisi noin eristyksen jälkeen.
Olisin halunnut vetää bussin puuta päin, tuikata sen tuleen ja ottaa pitkät.
Oli siinä jotain hyvääkin.
Opin miehestäni pari uutta juttua.
Opin, että aina vettä juotuaan hän haluaa heittää ylävitoset.
Siis joka kerta.
"Kello on kymmenen aamulla, ja olen juonut kaksi litraa vettä."
Kiva, muru. Mitalit jaetaan kuudelta.
Opin myös, että aina riideltyämme mieheni siivoaa.
Haastoin riitaa myös tarpeettomasti.
Huomasin myös, miten usein hän haluaa seksiä.
Mikä tärkeämpää, huomasin, miten usein kieltäydyn.
En ollut tajunnut sitä.
Hän yrittää eri tulokulmia ja heittää spontaanisti:
"Katso, pojat pelaavat tableteillaan.
Kelpaisiko iltapäivän herkku?"
"Ei, kiitos."
Sitten on romanttinen tapa: "Tuletko kanssani vaahtokylpyyn?"
"Olen jo puhdas. Häivy."
Lopulta hän luovutti.
Hän saattoi hypätä eteeni alasti ja huutaa: "Mitä puuhaat?"
"En mitään sinun kanssasi."
Hän ei luovuttanut edes nukkuessani.
Saatoin kuorsata, ja hän sanoi:
"Hei, maistuisiko…"
"Lopeta. Mene pois."
"Saanko edes tyydyttää itseni?"
"Saat, jos siivoat jälkesi."
"Anteeksi?" "Voimme riidellä tästä myöhemmin:"
Yhdeksäntoista yhteisen vuoden jälkeen -
hän sanoi maailman romanttisimman asian, jota en unohda ikinä.
Hän tuli luokseni, katsoi silmiini ja sanoi: "Muru,
mennään sänkyyn katsomaan puhelimia, kunnes akku loppuu."
Panin häntä koko yön.
Kun olin kotona lasten kanssa, tajusin, miten nopeasti he kasvavat -
ja että se on minulle tosi vaikea paikka.
Haluan, että he pysyvät vauvoina.
Kun vaatteet jäävät pieniksi, huudan ja kieltäydyn ostamasta uusia.
"Itsepä päätit kasvaa isoksi."
Yksitoistavuotiaan poikani paidat ovat napapaitoja kuin Britney-fanilla.
"Mene vain, Britney on nyt vapaa."
Poikani ovat 8 ja 11. Steriloin yhä tutteja kaiken varalta.
Joskus tönäisen heidät kumoon lohtuhalin toivossa.
Rintaruokinta ei onnistunut kummankaan kohdalla.
Viime aikoina olen ehdottanut, että yrittäisimme uudelleen.
En ole kunnossa.
Yritän ottaa kaiken irti joka hetkestä.
Meillä on nykyään pieniä iltarutiineja -
vähän kuin hotellissa.
Pojilla on yhteinen huone ja tulee ikuisesti olemaankin.
Heillä on kapeat sängyt, jotka käyn valmistelemassa.
Himmennän valoja, sytytän kattoon tähtivalot,
levitän huoneeseen laventelin tuoksua…
Sitten pojat hyppäävät sänkyyn ja laulamme yhdessä laulun.
Tykkäämme klassikoista, kuten:
Tuiki, tuiki, tähtönen
Iltaisin sua katselen
Mietin usein, mitä pojat muistavat myöhemmin lapsuudestaan,
ja mitä he mahtavat muistaa minusta.
Toivon, että iltahetkemme jäävät mieleen.
Se on aivan erityistä aikaa.
Olen lisännyt iltarutiiniin tilkkasen viiniä.
Ei kaikessa voi olla kyse lapsista.
Silloin elettiin eristyksissä. Olin kaatokännissä suurimman osan aikaa.
Vedettyäni pari viinipulloa klo 17 mennessä -
tajusin siirtyväni Tuiki, tuiki, tähtösestä -
kohti Kasey Chambersin vuoden 2002 tuotantoa.
Tahti vain kiihtyi viikonlopun lähestyessä.
Lauantaina avattiin tequilapullo -
ja kaivettiin esiin minigrip-pussit.
Tajusin, että lapseni kasvavat,
kaikki on hirveää ja kuolemme kumminkin.
Sunnuntaihin mennessä lapsillani oli traumoja.
Sunnuntai on aina kiva.
Kierrän taloa etsimässä lapsiani iltarutiinia varten.
Sitten tajuan, että he ovat esittäneet nukkuvaa jo kahdesta iltapäivällä.
Nykyajan lapset ovat ihan hiton fiksuja.
Minä en penskana tiennyt mistään mitään.
Niin oli hyvä minun ja vanhempieni mielestä.
Jos vanhemmat sanoivat, että lähdetään jonnekin,
sitä vain noustiin autoon, eikö niin?
Yksinkertaisesti noustiin autoon.
Ei kysytty, minne ollaan menossa.
Hölmöä kyllä.
Autoon vain.
Tai jos tyhmä siskoni pakotti minut kysymään,
isä mulkaisi minua pahasti ja ärisi hampaidensa välistä:
"Nyt autoon siitä."
"Voi paska. Anteeksi. "
Vanhempani valehtelivat meille.
"Tytöt, nyt mennään Disneylandiin."
Sitten löysinkin itseni elämäni ekasta papakokeesta.
Odotin vähän erilaista vuoristorataa.
Nykyään sellainen ei tule kuuloonkaan.
Penskat ovat ihan hiton woke.
Siitä seuraisi lähestymiskielto.
Lapseni haluavat -
tarkan päiväkohtaisen aikataulun kaikista suunnitelmistamme.
Heiltä pitää kysyä kymmenen minsan välein, onko heillä edelleen hyvät vibat.
Se on ihan liikaa. Olen uuvuksissa.
Yritän silti pysyä tilanteen tasalla.
Kerran poikani leikkivät yhdessä,
ja 8-vuotias sanoi 11-vuotiasta vittupääksi.
Minä sanoin: "Älä sano noin. Se halventaa naisia."
Poika marssi luokseni ja kysyi:
"Miksi? En sanonut sitä sinulle, eikä tuo ole nainen."
Voi helvetti.
Tosi fiksua.
Kun katson poikieni leikkejä, muistan leikit isosiskoni kanssa.
Olivia on minua neljä vuotta vanhempi. Fanitin häntä ihan hulluna.
Olimme aivan erilaisia.
Olivia diggasi Pearl Jamia ja angstia.
Minä diggasin Spice Girlsiä ja ADHD-lääkkeitä.
Fanitin häntä silti ja siedin häneltä mitä tahansa.
Hän käytti päätäni kerran uima-altaan tikkaina.
Altaaseemme johti ihan hyvät tikkaat, mutta hän halusi käyttää päätäni.
Olin uima-altaassa. Hän astui pääni päälle.
Kun hän sukelsi, hän potkaisi pääni päin altaan reunaa.
Verta lensi kaikkialle.
Kun nousin siitä verikylvystä,
sisko karjui minulle: "Älä kerro äidille!"
Vastasin: "No, en.
Lupaathan vain, että leikit kanssani?"
Lisäksi siskoni väitti, että meillä oli isoveli nimeltä Michael,
joka oli kuollut kasvovesikauhuun.
Se on vesikauhun pahin tyyppi.
Sisko kielsi puhumasta siitä vanhemmillemme,
koska se oli heille kipeä asia.
Hän sanoi, että äiti ja isä olivat haudanneet veljemme autotallin alle.
Sitten hän vei minut autotallille muistelemaan veljeämme yhdessä.
Tähyilin ympärilleni Michaelin muistomerkkiä etsien.
Sisko työnsi minut talliin, sammutti valot ja lukitsi oven.
Ihan sama. Hän halusi hengata kanssani. Valeveljen haamu oli pikkujuttu.
Vielä isosiskoanikin coolimpia olivat hänen kaverinsa.
Kun kaverit tulivat meille, yritin täysillä.
Näytin heille parhaat puoleni ilmaiseksi, toisin kuin teille.
Se oli mahtavaa. Olin siitä intona kuin Super Bowlista.
Jos äiti huusi: "Olivia, Jane tuli!", meikä ryhdistäytyi.
"Totta kai Jane tuli."
"Jane, hitto vie."
"Jane on täällä!"
Käskin vanhempienikin skarpata, etteivät he nolaisi minua.
Jane oli yleisöni.
Kun Jane käveli sisään,
minusta tuli maailman coolein tyyppi.
Sanoin hänelle: "Moro.
Oliko nimesi Jane? Miten vain.
Näin sut koulussa, mutta ihan sama."
Puhuin juuri Janelle!
Piilouduin tosi omituisiin paikkoihin,
jos minua vaikka tarvittaisiin.
Kenties piiloleikkiin?
Tai ehkä Jane halusi välipalaa.
Silloin ilmestyin tyhjästä kuin kiinteistönvälittäjä.
Pursusin hyödytöntä tietoa.
"Jane, miten menee? Kiva nähdä.
Voin järkätä sinulle välipalaa.
Ruokakomero on tuolla avokeittiön takana.
Huomaathan, että kun komeron oven avaa, valo syttyy?
Harva tietää siitä.
Ole hyvä ja ota välipalaa. Myöhemmin näytän uima-altaan tikkaat.
Olen sosiaalisesti vähän kömpelö.
Tilanne vain pahenee nyt kun kanssani halutaan hengata.
En tykkää siitä.
En haluaisi tehdä sitä.
En nimittäin osaa. Se on vaikeaa.
Small talk on tosi haastavaa.
Viisi minuuttia pärjään hienosti.
Voin kävellä bileisiin -
ja tehdä sopimattomia mutta hulvattomia havaintoja ihmisistä.
Sitten kehun emännälle talon upeaa, kallista sisustusta.
Siinä on kaikki, mitä osaan tarjota.
Menen paniikkiin ja alan vitsailla jonkun penskan purennasta.
Mieheni näkee paniikkini -
ja rientää apuun ja kiidättää minut pois sankarin lailla.
Mieheni on sosiaalisesti tosi taitava.
Se on helvetin ärsyttävää.
Niin hyvännäköisen ihmisen ei pitäisi olla hyvä elämässä.
Yksi oma juttu riittää.
Hän on silti sosiaalisesti taitava, oikea mestarikeskustelija.
Outoa kyllä, liitossamme hän ei puhu. Ventovieraille hän lörpöttelee.
Tiedättekö, missä hän viihtyy?
Uberin etuistuimella.
Se ei ollut eufemismi.
Hän viihtyy Uberin etuistuimella ja taistelee siitä paikasta.
"Väistä, ämmä. Tahdon rupatella."
Hän hyppää etuistuimelle -
ja alkaa rupatella, yhtäkkiä ilman minkäänlaisia estoja.
Jos keskustelu hiljenee hetkeksi,
hänellä on loputon varasto kepeitä keskustelunaiheita.
Hän osaa aina puhua säästä -
ja ladella tilastoja pienviljelystä.
Minä istun takana ja googlaan omaa nimeäni.
Ja pienviljelyä.
Ukkoni jauhaa etuistuimella politiikasta.
Olen tarkkaillut häntä, koska haluan itsekin kehittyä.
Yksissä sukujuhlissa katselin häntä.
Hän käveli ventovieraiden keskelle -
ihan tuosta vain, kenenkään yllyttämättä.
Hän teki sen oma-aloitteisesti ja alkoi puhua.
Ja ne ihmiset puhuivat takaisin.
Sitten kaikki juttelivat, eikä kukaan hikoillut.
Kaikki ne naiset kiinnostuivat pienviljelystä.
Se näytti mukavalta, joten päätin itsekin yrittää samaa.
Näin ihmisryhmän, lähestyin sitä itsevarmasti -
ja sanoin: "Moi.
Näytätte mulkuilta. Otetaanko kuva?"
Päättikö kukaan muu lopettaa masennuslääkkeitä kesken pandemian?
Olinko minä ainoa?
Puhutaanpa sitten siitä.
Masennuslääkkeiden lopettaminen on ihan helvetin perseestä.
Siis hirveää.
Minun masennuslääkkeistäni kestää kuusi viikkoa vieroittautua.
Ne voi lopettaa myös kerralla,
jos on itsetuhoinen.
On suositeltavaa lopettaa ne hitaasti -
ja antaa niiden poistua elimistöstä kuuden viikon mittaan.
Olen halunnut lopettaa ne jo kauan,
koska olen nyt terve.
Ei se niin toimi, mutta kumminkin.
Kun puhuin siitä lääkäreilleni, he olivat…
Tuo kuulosti siltä, että minulla on armeija lääkäreitä.
Kun puhuin siitä kahdelle lääkärilleni, heistä ajoitus oli huono.
Minä matkustelin, ja töitä oli vaihtelevasti.
Elämästäni kuulemma puuttui vakaus kokonaan.
Kiitos vain.
Eristysaika tuntui heistä otolliselta, koska pysyttelin yhdessä paikassa.
Se oli heiltä aivan loistava idea.
Ehkä paras ikinä.
"Vangitaan hänet pieneen asuntoon epävarmassa maailmassa -
ja viedään ainoa asia, joka pitää häntä kasassa."
Päätin tehdä sen.
On pakko sanoa, että se oli todella rankkaa.
Tajusin, että lääkkeet olivat tehneet minusta -
hieman turran ja pöhnäisen.
Kun vieroituin lääkkeistä, minusta tuli enemmänkin, sanoisinko,
totaalinen hirviö.
Miehelläni oli kaikkein raskainta.
Hän ei koskaan voinut tietää, mitä luvassa oli.
Hän tuli keittiöön ja sanoi:
"Miten menee, muru? Tahdotko mitään kaupasta?"
Ja minä siihen:
"Kaupasta, saatana! Kaupasta…
Mitäkö tahdon kaupasta? Mitäpä en tahtoisi?
Saisinko vaikka kuusi Twixiä ja neljä Mars-patukkaa,
ja lisäksi kanelia?"
Ja mieheni siihen:
"Kuusi Twixiä ja neljä Marsiako?"
Käytökseni muuttui.
"Ja kanelia."
"Ottaisin vähän kaneliakin."
"Et koskaan kuuntele minua."
"Haluan kuusi Twixiä, neljä Mars-patukkaa -
ja hiukan kanelia!"
Mieheni yritti rauhoitella. "Kyllä kaikki järjestyy."
"Vai muka järjestyy?
Vai kaikkiko oikein järjestyy?
Et kunnioita lainkaan minun…"
Aloin draamailla kuin Cate Blanchett.
"Miten sinä kaikista ihmisistä kehtaat puhua minulle…"
Olin kaikki hahmot Sormusten herrasta.
"Lähdetkö kauppaan, aarteeni?
Mietipä vielä hetki."
Se oli taianomaista aikaa.
Minulla on myös ADHD.
Se ei ollut vitsi.
Kiva tietää, millaiset välit meillä on.
ADHD on aktiivisuuden ja tarkkaavuuden häiriö.
Minun on tosi vaikea painaa asioita mieleeni,
pysyä paikallani -
ja keskittyä.
Sain ADHD-diagnoosin 16-vuotiaana.
Siihen aikaan diagnoosiin liittyi häpeää.
Ajattelin elämäni olevan ohi.
Olin nolona enkä tahtonut kenenkään tietävän.
Koulu oli mahdottoman vaikeaa.
Vanhempani päättivät kertoa opettajille diagnoosistani ja lääkityksestäni,
jotta nämä tukisivat minua.
Se ei toiminut. Yksi opettajista sanoi: "No niin, Celeste.
Jos viet koko koulun roskat ulos koko vuoden ajan,
emme kerro kavereillesi, että olet pöpi."
Kamalaa.
Nyt asiat ovat paremmin.
ADHD on tavallaan siisti juttu.
Kaikilla tuntuu olevan se.
Sitä käytetään tekosyynäkin.
Joku etuilee jonossa ja sanoo: "Sori hei, olen neurokirjolla."
"Minä olen itse asiassa myös.
Olen odottanut 40 minsaa. Mene jonon jatkoksi, Elon Musk.
Häivy."
Heppoisia diagnooseja käytetään oikeuttamaan huonoa käytöstä.
Poliitikot sanovat…
Anteeksi, väärä sana. Tarkoitin sanoa "pervo".
Tuo vitsi toimii eri lailla Amerikassa.
Poliitikot sanovat lehdistötilaisuuksissa:
"Kuulin äskettäin, että olen…"
"Neurokirjolla." "Sillä juuri. Siksi kourin sitä naista."
Jalkapallonpelaajat sanovat…
"Ahdistelin sitä naista vain, koska äidin mukaan minulla on ADHD."
Se on kamalaa. Olen klassinen ADHD-tapaus.
Sain diagnoosin nuorena ja olen syönyt lääkkeitä vuosikymmeniä.
Voin sanoa saman tien, etten ole koskaan pannut ketään vasten tämän tahtoa.
Tositarina.
Aloitin uudet, hyvät ADHD-lääkkeet.
Ne auttavat keskittymään -
mutta pahentavat ahdistustani aika rajusti.
Siihen auttaa kehon liikuttaminen. Siksi kävelen paljon.
Tykkään kävellä. Se on meikäläisen juttu.
Harrastan sitä usein varhain aamulla.
Yritän nousta kuudelta, jotta saan kävellä rauhassa.
Niin ainakin luulin. Yllättävän moni kävelee silloin.
Kaikki silloin kävelevät ihmiset -
tahtovat puhua aamuvirkkuudestaan.
Kuin olisin liittynyt rupattelukerhoon, johon en halua kuulua.
Laahustan kadulla tähän tapaan -
ja yritän selvitä lenkistä.
Sitten näen jonkun vanhan valkoisen ukon, joka nauttii etuoikeuksistaan.
"Tämähän toimii."
Hän kävelee keskellä polkua kuin se kuuluisi hänelle.
Kun hän tulee lähemmäs,
hän ei osaa päättää, mille puolelle väistäisi.
Se onkin kiva leikki aamukuudelta.
"Aiotko…" Kun hän tulee lähemmäs, se alkaa muistuttaa irkkutanssia.
"Valitse puolesi, Michael Flatley!"
Kivoimmat aamukuuden kävelijät -
ovat ikänaisia.
Heillä on yleensä aurinkolippa ja vyölaukku,
koska he eivät tiedä, kauanko viipyvät.
Heillä on meno päällä.
Suunnitelmia ei ole, mutta hirveä kiire on.
Ihan hirveä kiire. Kauheasti tekemistä.
Lastenlasten kanssa ei silti ehdi auttaa.
Ihania naisia.
Yhtä henkilöä ei voi välttää aamukävelyllä.
Uuden aallon feministiä, jonka treeni päättyi juuri.
Hänellä on huoliteltu urheiluasu,
joka on lähes muttei täysin ihonvärinen,
joten hän näyttää lähes alastomalta.
Se on karmivaa.
Tajuaako hän, miltä näyttää?
"Hei, anteeksi… Apua."
"Anteeksi. Näin häpykumpusi, joten en ollut varma."
"Hei sun heiluvilles vaan."
Ihanaa.
Ne naiset ovat äänekkäitä ja itsevarmoja ja tahtovat kaikkien tietävän sen.
"Näen sinut, ämmä. Olet helvetin upea -
kuluneissa trikoissasi ja jättineulepaidassasi.
Tartu tätä päivää munista, ämmä.
Anna palaa, pomomuija.
Älä anna miesten tai rumien muijien rajoittaa elämääsi.
Mitäs me pomomuijat?"
Tiedättekö, mistä en tykkää?
Paskovista koirista.
Niitä nimittäin riittää.
Olen varma, että ne odottavat minua.
Kun tulen kulman takaa, ne kyyristyvät saman tien.
Niiden sulkijalihas ihan värisee innosta.
Ne tuijottavat sieluuni.
Sitten ne paskantavat -
auringon noustessa niiden takana.
Niitä ei pääse pakoon. Olen yrittänyt.
Olen vältellyt katsekontaktia ja juossut, tai itse asiassa kävellyt pakoon.
Ne seuraavat minua innokkaina.
Paskantavat koirat.
Minulle lähetellään kaikenlaista.
Ihmiset lähettävät lahjoja. Se on tosi kilttiä, ja arvostan sitä.
Mutta… Kiitos.
On pakko sanoa, että useimmat lahjat ovat tuotenäytteitä yrityksiltä.
Minun pitäisi mainostaa niitä tai tehdä unboxing-video.
Tiedättekö ne? Kyllä kai.
Yritys lähettää tuotteen somevaikuttajalle.
Somevaikuttaja virittää paikalleen 40 000 valoa,
lukitsee lapsensa kylppäriin -
ja kuvaa itseään avaamassa lahjan.
"Herranen aika, miten fantsua.
Prada lähetti minulle tämän upean lahjan.
Sen arvo on 11 biljardia dollaria.
Ajattelin, että olisi siistiä jakaa se teidän kanssanne,
koska te köyhät rumilukset ette tällaista saa.
Tykätkää ja tilatkaa."
Se on unboxing-video.
Minulle lähetettiin kahdeksan vibraattoria kahdessa kuukaudessa.
Siinä on aika monta muovikalua.
Ymmärrän kyllä, että minulla on seuraajia ja tietty yleisö.
Firmoilta on fiksua lähettää minulle tavaraa -
siinä toivossa, että mainostan niitä teille.
Mutta kahdeksan kalua?
Minusta tuntuu, etten täysin kuulu kohderyhmään.
Joku on mokannut työssään.
En ole superseksuaalinen. Annan vain harvoin.
Sanon silti tämän, tytöt.
Uskon, että kaikkien sisällä asuu jonkinlainen seksijumalatar.
Tai jotain, mutten silti ole kohderyhmää. Niin yhteiskunta ja mainokset sanovat.
Vibraattorimainosten ihmiset -
ovat yleensä nuoria ja karvattomia, ja heillä on paksut kulmakarvat.
Minä en oikein…
En ole sellainen. Se on ihan eri ihmistyyppi.
Esimerkiksi pätevää matematiikan opettajaa -
ei näkisi vibraattorimainoksessa.
Mietittekö opettajianne?
Kannattaisi. Miltä tuntuisi nähdä ope vibraattorimainoksessa?
"Oliko tänään kova päivä?"
"Ahdistaako algebra?"
"Kosketteletko itseäsi kanttiinin takana?"
"Jackrabbit 10 000 ratkaisee pulmasi!"
Se olisi jymymenestys.
Monet eri firmat lähettävät minulle vibraattoreita.
Yhden lähetti Gwyneth Paltrow.
"Se oli superfantastinen.
Se oli tehty luomuhanhenrasvasta -
ja holistisesta muovista, joka parantaa valtameremme.
Yksi ominaisuuksista on, että kun sen työntää sisälleen,
se hajoaa sinne itsestään.
Kun saa orgasmin, perhosia lentää ulos.
Ne muuttuvat rahaksi ja lentävät Gwynethin luo."
Toisen lähetti miesten omistama yhtiö.
Se oli lataamaton, ja postikulut piti maksaa.
Siinä oli vain kolme asetusta,
ja kaikki kuulostivat auton ääneltä.
Ensimmäinen oli kuin auto, joka ei starttaa.
Toinen oli F1-auto.
Hitto!
Kolmas kuulosti traktoriankalta.
Käyttöohje oli yhtä paksu kuin Da Vinci -koodi.
Montako käyttötapoja on?
Luulin, että työnnän sen sisääni -
ja Lenny Kravitz ilmestyy.
Lenny on ihana.
Ihan syötävän ihana.
Mietin häntä, kun runkkaan.
Meillä kaikillahan on mielikuvakirjasto, jota käytämme runkatessa.
Ai, anteeksi. Sain…
Sain vibraattorin myös Lily Allenilta.
Se oli vähän erilainen.
Siinä oli sellainen imevä osa.
Kuin Kourtney Kardashian ja Travis Barker punaisella matolla.
Lopettakaa. Halusin kokeilla Lilyä.
Ajattelin, että se päihittäisi oman sähköpiiskani.
Ehkä tunne kasvaisi hitaasti.
Kynttilät syttyisivät, romanttinen musiikki alkaisi.
Se kuuma äijä Bridgertonista koputtaisi ikkunaan.
Siis ykköskaudelta.
Mitä hittoa kakkoskaudella tapahtui?
Katsoin sitä näin:
"Ei. Miksi he vain puhuvat vaatteet päällä?
Katson ykkösen uudestaan."
Ykköskausi on ladattu yli miljardi kertaa. Puolet latauksista ovat minun.
Sain omaa aikaa, kun mieheni vei lapset ulos tunniksi -
tai vuodeksi, minulta meni ajantaju.
Sanoin: "Moikka, Lily.
Miten menee?"
Tuuppasin Lilyn tuonne alas,
ja herranen aika.
Takerruin siihen kapistukseen.
Takerruin siihen kuin Kardashianit valkoisiin ruipeloihin. "Tänne sieltä!"
Homma meni rajuksi tosi nopeasti.
Ei kynttilöitä, ei tunnelmamusiikkia,
ei yhtään Bridgertonin näyttelijää.
Lilyllä on hampaat.
Se oli purra klitorikseni irti.
Siinä ei ollut mitään hidasta.
Kaikki tapahtui yhdellä kertaa.
Nauroin hysteerisesti,
itkin hiukan, pieraisin…
Ja sain hitonmoisen orkun.
Sitten löysin itseni keittiöstä -
tekemästä lapsille lounasta jalat hyytelönä.
"Herranen aika, Lily."
"Apua."
Sanoin tuon toisessa esityksessä.
Yksi nainen nousi ylös ja huusi: "Lähetä meille linkki!"
Hän istui miehensä viereen näin: "Älä edes aloita.
Ostat minulle aina hajuvettä. Tänä vuonna ostan lahjani itse."
"Lähetä se linkki."
Minulla on jyrkät poliittiset mielipiteet.
En tiennyt sitä, mutta minulla on paljon sanottavaa -
eikä minkäänlaisia perusteluja mielipiteilleni.
Internet saa meidät uskomaan, että meidän pitää sanoa -
mitä haluamme milloin haluamme miten haluamme -
ja koko maailma haluaa kuunnella.
Internet saa meidät uskomaan, että olemme paljon fiksumpia,
lahjakkaampia ja taitavampia kuin todellisuudessa olemme.
En ole koskaan tavannut niin montaa niin kutsuttua yrittäjää -
kuin viime kuukausina.
Kukaan ei ole enää pelkkä lääkäri -
tai joku tylsä insinööri.
Nykyään kaikki ovat yrittäjiä ja kertovat siitä suuren ääneen.
"Hei, meikä on yrittäjä. Näin on.
Yrittäjyys merkitsee, että avustan multimedia-alustan sisällöntuotannossa -
keskittyen ruohonjuuritason yhteyksiin eri brändien välillä.
Keskityn myös käyttämään muotisanoja 'yhteydet' ja 'ruohonjuuritaso'.
Olen yrittäjä."
Minä vastaan: "Ai, selvä. Kuulostat kiireiseltä.
Millainen tyypillinen viikkosi on?"
"Kiitos kysymyksestä. Yrittäjänähän minä…
Minä myyn huopahattuja torilla joka toinen keskiviikko -
klo 11.16 - 11.24.
Kumppanini on myös yrittäjä. Hän kerää perhosia.
Hänen vanhempansa ostivat meille -
toisen kartanomme Chris Hemsworthin naapurista.
Meillä menee hienosti."
"Ai, selvä. Anteeksi. Et ole yrittäjä -
vaan vittupää."
Heillä on lisäksi tosi oudot nimet.
Vuonna 1999 samat ihmiset olivat Troy ja Alicia.
Nyt heidät tunnetaan nimillä Lacrosse ja Paistinlasta.
Maailma on nykyään mielipuolinen.
Mutta kuka meidät pelastaa?
Rihanna.
Olen täysin tosissani. Rihanna pelastaa meidät.
Hän hallitsee kaiken.
Hän saarnaa inklusiivisuutta ja kehopositiivisuutta -
ja julkaisee tuotteita, joilla on kaikilla sama tehtävä.
Hän tekee sen minkä lupaa.
Hänellä on alusvaatemallisto: Savage X Fenty.
Vaatteet sopivat tosi monenlaisille kehoille.
Muut alusvaatefirmat ovat seuranneet esimerkkiä.
Jopa Victoria's Secret -
on vihdoin alkanut laajentaa kokovalikoimaansa, mikä on upeaa.
Yhden jutun voisin sanoa Victoria's Secretistä.
Se voisi yrittää kovemmin.
Sehän yritti vuosikymmeniä saada meidät vihaamaan itseämme.
Siksi se saisi… Niin.
Nyt meillä on Rihanna, ja kaikki on korjattu.
Hänen mallistonsa alusvaatteet ovat hurjan seksikkäitä.
Jopa tuotteiden nimet ovat seksikkäitä.
Yhden tuotteen nimi on "the Glossy Flossy Quarter Cup Bra".
Ei enää mitään mummoliivejä.
Toinen tuote on nimeltään "the Little Tart Open Back Skirt".
Se kuulostaa hiton kuumalta.
Sitten on vielä the Gathered Mesh Crotchless Catsuit.
Kuumaa.
Shoppailin hänen verkkokaupassaan.
Tajusin, että sieltä puuttuivat ainoastaan -
Menkkojen Viimeisen Päivän Hajuttomat Jättipikkarit.
Tiedättekö ne? Kyllähän te tiedätte.
Ne pitävät lärpäkkeet paikallaan ja imevät kohtumehut.
Joku mies tuolla takana tokaisi: "Herranen aika."
Se ilahduttaa minua.
Mikä oli teille liikaa, herra? Lärpäkkeet vai kohtumehu?
Mahtavaa.
Oletteko nähneet Savage X Fentyn muotinäytöstä?
Se on hiton kuumaa.
Siinä tuli ilmainen runkkausvinkki.
Catwalk pursuaa monimuotoisuutta.
Kaikenlaisia ja kaiken muotoisia vartaloita.
Isoja, pieniä, mustia, valkoisia. Jotkut ovat möykkyisiä, mutta sama se.
Kaikki ovat notkeita.
Ne mallit osaavat ketkutella, nuolla omaa selkäänsä -
ja säilyttää samalla katsekontaktin.
He kuningattaret osaavat potkia, twerkata ja imettää samaan aikaan.
Se aistillisuus on aivan ihanaa.
Olisi kiva nähdä niitä tuotteita sellaisen naisen päällä,
jolla on ollut keski-ikäisen kroppa 12-vuotiaasta.
Sellaisen, joka ei heitä jalkaansa ilmaan, kun WAP alkaa soida,
vaan hakee mopin ja ämpärin niitä pillumehuja varten.
Olisi kiva nähdä,
miltä Mesh Crotchless Catsuit näyttää Patricia-nimisen naisen päällä.
Tiedätte hänet kyllä.
Hän on käytännöllinen, kiireinen -
ja väsynyt.
Patricia osaa silti olla seksikäs, jos haluaa.
Mutta jos mies kerjää seksiä liian usein, hän soittaa poliisille.
Kuvitelkaa Patricia lavan taakse odottamaan vuoroaan.
Cindy Crawford on mukana omaan helvetin upeaan tyyliinsä.
Lizzo on mukana ja aivan intona.
Narttu!
Sitten tulee Patrician vuoro. "Oletko valmis?"
Patricia sanoo: "Joo.
Olen odottanut 40 minsaa, ja pysäköinti maksaa.
Vauhtia. Haen lapsen koulusta 20 minuutin päästä."
Sitten hän kertoo yleisölle tuotteiden hyvistä ja huonoista puolista.
"Patricia tässä. En haaskaa aikaanne. Kertoisin näistä nahkastringeistä.
Emme suosittele näitä mausteisen intialaisen jälkeen.
Kuten tiedätte, kaikki ei aina lähde pyyhkimällä.
Värivalikoimaan kuuluvat punainen, perusmusta -
ja sesonkivärinä punaruskea.
Mitä nännitupsuihin tulee, -
jos muillakin täällä on lautasen kokoiset nännit,
älkää ostako näitä.
Silkkiset nännisuojat julkaistaan ensi kuussa.
Viimeiseksi haluan puhua matalavyötäröisistä pitsialushousuistani.
Näistä on tullut paljon sähköpostia.
Olette kyselleet, kannattaako pömppömahaisten ostaa näitä.
Totta helvetissä kannattaa.
Pömppömahat rokkaavat.
Älkää hävetkö niitä.
Korostakaa pömppömahaanne -
ja päättäkää, litistättekö sen -
vai annatteko sen roikkua vapaasti."
Näytän tämän kaikille kameroille.
Kameramiehet kokevat, että riittää jo.
Kuvasin äskettäin ensimmäisen Netflix-sarjani.
Kiitos.
Kiitos. Se oli mahtavaa.
Minulla oli sarjassa eka seksikohtaukseni.
Minun piti esittää orgasmiakin.
Itse asiassa kohtauksen eka vuorosana on:
"Hitto, minulta tulee."
Anteeksi, naiset. Se tarkoittaa orgasmia.
Miehet voivat vahvistaa, että sitä se tarkoittaa.
Kerroin miehelleni, että minun pitää tehdä seksikohtaus.
"No, miltä se tuntuu?"
"Ihan kivalta, paitsi että orgasmi jännittää."
Mieheni reagoi näin.
"Minkä ilmeen aiot ottaa?"
"Sen kai, jonka otan kaksi kertaa vuodessa."
Tapasin vastanäyttelijäni, joka oli tosi kiva.
Hän kysyi, onko jotain, mitä en tahdo hänen tekevän kohtauksessa.
"Ei, tai on sittenkin."
"Sopiiko, jos et hyväile kaksoisleukaani pervosti?"
Se sopi hänelle mainiosti.
Alalla käytetään nykyään läheisyyskoordinaattoreita.
He ovat mahtavia ja pitävät meidät turvassa Harvey Weinsteinilta.
Se on iso työ. He varmistavat, ettei lärpäkkeitä roiku mistään -
ja että kaikki tietävät, mihin saa koskea ja miten kovaa.
Mahtava koordinaattorimme oli ex-tanssija,
joka oli esiintynyt Chicago-musikaalissa.
Hänellä oli hyviä vinkkejä.
Kohtauksessa minun piti olla miehen päällä, ja…
Ihan totta, tytöt. Se on kuulemma vaihtoehto.
Päällä. Yleensä kiipeän sänkyyn,
makaan kyljelläni ja odotan.
Nyt minun pitikin olla päällä.
Kuvasimmeko ranskalaista taide-elokuvaa?
Olin siis sen miehen päällä.
Pyysin läheisyysvalmentajaamme tulemaan hetkeksi viereeni.
Hän tuli. Kysyin:
"Mitä teen kasvoillani?"
Olen näyttelijä ja osaan näytellä. Osaan feikata orgasminkin.
Mutta nyt oltiin telkkarissa.
Hänellä oli hyvä vinkki. "Kuvittele, että työnnät vanupuikon korvaasi."
Viekää vinkki kotiin.
Kotiin vain.
Tämä on lahjani teille.
Kun illalla pääsette kotiin -
ja kumppaninne ehdottaa seksiä,
ryntäätte hakemaan vanupuikkoja.
Lähetätte minulle tällaisia kuvia.
Vanupuikkotemppu oli nerokas.
Minulla oli siis ilme valmiina.
Sitten kohtausta piti harjoitella, tähän tapaan.
Hiljaa nyt. Kävimme liikkeitä läpi.
Liikkeet piti käydä läpi.
Valmentajalla oli kommentti lanteistani.
Hän sanoi, että työntelin niitä eteenpäin.
"Ehkä voisitkin tehdä liikettä taaksepäin?"
Tähän tapaan.
Minä vastasin:
"Kuka noin panee?"
Hän vastasi: "Ihmiset, jotka saavat orgasmeja."
"Kaikki, jotka saavat orgasmeja."
Ne helvetin ihmiset.
Herranen aika.
Kun kohtaus oli harjoiteltu, aloimme kuvata.
Ohjaaja sanoi: "Olkaa hyvät."
Koordinaattori teki minulle lähtölaskennan.
Tajusin, että hän on tosissaan ja oli aika toimia.
Homma oli käynnissä. Minulla oli hyvä fiilis.
Olin studiomeikissä, valo oli hyvä ja paikalla oli vain muutama ihminen.
Siinä sitä paneskeltiin.
Vastanäyttelijä katsoi ylös minuun ja sanoi: "Hyvin menee, muru."
"Kiitos." Kuvasimme aktin kaikista kulmista.
Ohjaaja sanoi: "Poikki", ja juhlimme työn valmistumista.
Oikeasti olin jännittänyt aika lailla.
Olin kuullut kauhutarinoita, mutta kokemus oli positiivinen.
Minulla oli tosi turvallinen olo, ja se oli oikeastaan vapauttavaa.
Olen yksi ohjelman tuottajista.
Kysyin, voisinko saada kohtauksesta raakaversion illalla.
Se onnistui, ja sain sen illalla.
Pääsin kotiin ja valmistauduin katsomaan sen.
Kaadoin itselleni lasin viiniä -
ja aloitin katselun.
Herranen aika.
En tiedä, mitä tapahtui.
Luulin oikeasti olevani kuin Demi Moore Stripteasessa,
mutta näytin terrieriltä, joka nylkyttää tennispalloa.
Miehelläni oli syytä olla huolissaan ilmeestäni.
Ilmettäni voidaan kuvata ainoastaan -
sanoilla "hiljainen konekivääri".
Uusi Netflix-sarjani on siis katsomisen arvoinen.
Kiitos, että tulitte, Sydney.
Onko valmista? Nyt.
Kiitos.
Heippa.
Tekstitys: Anne Aho