Downloaded from YTS.MX
A SYDNEY-I OPERAHÁZBAN RÖGZÍTVE
Official YIFY movies site: YTS.MX
AZ EORA NEMZET GADIGAL NÉPÉNEK FÖLDJÉN
Rendben, Sydney-i Operaház!
Üdvözöljétek a színpadon Celeste Barbert!
CELESTE BARBER KÖSZ, JÓL
Sziasztok! Baszki!
Igen!
Ez az!
Sziasztok, Sydney! Mi a helyzet?
Ez király!
Sziasztok, üdvözöllek titeket az első Netflix-különkiadásomban.
Ez nagyon fasza!
Nagyon örülök, hogy itt vagyok. Tökre…
A férjemmel 19 éve vagyunk együtt,
és a kapcsolatunk sikerének titka száz százalékban a távolság.
Hogy távol vagyunk egymástól.
Baromi jók vagyunk abban, hogy hiányozzunk egymásnak.
De aztán jött a kijárási korlátozás, és mindenhol ott volt.
Minden kurva percben.
Ha nem volt itt az arca,
itt volt a farka.
Túl sok volt.
Minden szétesett, ugye?
Minden felnagyítódott. Csak a farka nem. Az méretarányos maradt.
Szerintem 19 év nagyon hosszú idő.
Sok mindenen átmentünk a férjemmel. Huszonegy éves korom óta nevelem a lányát.
Nagyon erős a kötelékünk,
de meg kell, hogy mondjam, a lockdown majdnem széttépte.
Hogy a picsába estek mások teherbe ezalatt?
„Ő a mi covid-babánk.
Alig bírtuk levenni egymásról a kezünket.”
Hogyan?
Mi alig tudtunk elég távol kerülni egymástól.
Néha az egész napot
a dívány két legtávolabbi pontján töltöttük teljes csendben,
és néha bemutattunk egymásnak.
„Ezt neked, haver! Ezt kapod mára.
Vigyél holnapra is egy párat!”
Végig húsz percre voltunk a válástól.
Jamie Lee Curtis, a színésznő 27 éve házas.
Huszonhét éve!
Pár éve megkérdezték tőle,
hogy mi a hosszú házasság titka.
Azt mondta:
„Ne válj el!“.
Ezt mondta. Ennyit: „Ne válj el!“.
„Csak maradj a buszon, és a busz megy tovább.
Talán változik kint a táj, de a buszon kell maradnod.”
Hát, a lezárások után nem sokan gondoljuk így, ugye?
Nem. Én belevezettem volna a buszt egy fába,
felgyújtottam volna, és addig futok, amíg csak bírok.
De azért volt jó oldala is.
Kiderült pár dolog a férjemről.
Megtudtam, hogy minden alkalommal, amikor vizet iszik, elvár egy pacsit.
Minden alkalommal.
„Reggel 10 van, és már megittam két liter vizet.”
„Szép volt, drágám. A díjátadó hatkor lesz. Gratulálok.”
Azt is megtudtam, hogy minden veszekedésünk után kitakarít.
Bizony! Gondolhatjátok, hány szükségtelen dolgon kaptam össze vele.
Az is kiderült, hogy milyen gyakran akar szexelni velem.
De ami még fontosabb,
hogy milyen gyakran mondok nemet.
Ez nekem teljesen új volt.
Sokféleképp próbálkozott.
Próbált spontán lenni.
„Drágám, nézd! A fiúk az iPadeket nyomkodják.
Mit szólnál egy kis délutáni etyepetyéhez?”
De én azt mondtam: „Kösz, nem”.
Vagy próbált romantikus lenni. Habfürdőt készített.
„Tiszta vagyok, haver! Kopj le!”
Egy idő után feladta.
Néha csak meztelenül elém ugrott.
„Mire készülsz?”
„Veled semmire.”
Még az sem állította le, ha aludtam.
Én ott horkolok, ő meg megkérdezi:
„Szia!
- Van kedved…” - „Nem, hagyd abba. Szállj le rólam!”
„Akkor csak intézzem el magam?”
„Igen, és takaríts fel utána!”
„Hogy mi?”
„Mindegy, majd később összeveszek veled.”
Meg kell hagyni,
tizenkilenc együtt töltött év után
a lockdown alatt mondta nekem a legromantikusabb dolgot is.
Sosem feledem el.
Egyszer odajött hozzám, a szemembe nézett, és azt mondta:
„Kicsim!
Feküdjünk be az ágyba,
és nyomkodjuk a telefonunkat, amíg lemerül!”.
Egész éjjel keféltünk.
Szóval főállású anya vagyok, és rájöttem, milyen gyorsan nőnek a gyerekek,
és hogy én milyen rosszul viselem ezt.
Egyáltalán nem viselem jól.
Azt akarom, hogy örökké kisbabák maradjanak.
Ordítok a gyerekeimmel, amikor kinövik a ruháikat,
és nem kapnak helyettük újat.
„Te akartál felnőni. Húzd be a hasad!”
Egyikük pólója olyan szűk,
hogy topnak nézik az iskolában, tiszta Britney-fan.
„Menj, drágám! Britney már szabad. Légy büszke!”
A fiaim 8 és 11 évesek.
Azért még le szoktam fertőtleníteni a cumijaikat.
Néha fellököm őket, és remélem, hogy sírnak majd, és meg akarnak ölelni.
Annak idején nem tudtam szoptatni,
úgyhogy néha megkínálom őket, hátha kedvük támad hozzá.
„Kóstoljátok meg!”
Nem vagyok valami jól.
Szóval próbálok minden pillanatot megragadni velük.
Amikor otthon vagyok, lett egy kis esti szokásunk a fiúkkal.
Egy kis szobaszerviz.
A fiaim egy szobában alszanak. És mindig is így fognak.
Két külön ágyuk van, szeretek bemenni és megágyazni nekik.
Lekapcsolom a lámpát, csillagokat vetítek a plafonra,
és levendulaillatot vagy valami hasonlóan kellemeset csinálok.
Aztán jönnek a fiúk, beugranak az ágyba, és egy dalocskát éneklünk.
Szeretjük a klasszikusokat:
Hull a pelyhes fehér hó
Jöjj el kedves Télapó
Sokat gondolok arra, hogy a fiaimnak milyen emlékeik lesznek,
és hogy rám hogyan emlékeznek majd,
és nagyon remélem, hogy ez megmarad nekik,
mert különleges időszak ez a számukra.
Aztán elkezdtem borral felönteni az esti szokást.
Nem szólhat csak a gyerekekről!
Legyünk őszinték! A lezárások alatt jártunk,
szóval általában a hét közepére már teljesen be voltam baszva.
Egy pár üveg bor után, délután öt körül
feltűnt, hogy a „Hull a pelyhes” helyett
inkább ezredfordulós countryt kezdtem énekelni.
Nem vagyok elég szép ?
Túl összetört a szívem ?
És sejthetitek, hogy eldurvult a helyzet, amikor jött a hétvége.
Szombatra előkerült egy üveg tequila.
Toltunk egy kis ekit.
És rájöttem, hogy a fiúk egyre nagyobbak,
minden el van baszva, és úgyis mind meghalunk, szóval…
Abszolút mindenki
A világon mindenki
Vasárnapra traumatizáltam a gyerekeimet.
Igen, a vasárnap a tuti.
Csak sétáltam a házban, hogy „Gyerünk, fiúk!
Jöhet az esti rituálé.”, és feltűnt, hogy délután kettő óta ágyban vannak,
alvást színlelnek, így:
„Jaj, bazmeg!”.
Nagyon okosak a mai gyerekek.
Baromi okosak.
Én gyerekként semmit nem tudtam.
A világon semmit. És ez nekem és a szüleimnek is megfelelt.
Ha a szüleim azt mondták, indulunk,
beültünk az autóba.
Ugye?
Egyszerűen beültünk.
Nem kérdeztük meg, hová megyünk.
Hülye barom!
Csak beültünk. Vagy ha megkérdeztük, mert a hülye nővérünk kényszerített,
akkor apa csak összeszorított foggal sziszegte:
„Szállj be az autóba!”.
„Jaj, bocsi!”
A szüleim egyszerűen a szemünkbe hazudtak. Azt mondták, hogy Disneylandbe megyünk.
Aztán hirtelen egy asztalon feküdtem, és hüvelykenetet vettek tőlem.
Miki egértől nem ezt vártam!
Ma már nem szabad így csinálni. Ki van zárva.
A kis libsik!
Ha így kezelnénk őket, távoltartási végzést kérnének.
A gyermekeimnek muszáj
előre teljes napirendet adni minden egyes napról,
és tízpercenként ellenőrizni kell,
hogy érzelmileg megfelelőnek találják-e a napirendet.
Ez túl sok.
Kimerítő.
De igyekszem tartani a lépést. Nagyon igyekszem.
A fiaim a múltkor együtt játszottak,
és a nyolcéves puncinak nevezte a tizenegyévest.
Mondtam, hogy ezt nem szabad.
Nem szabad ezt mondani. Ez sértő a nőkre nézve.
És odamasírozott hozzám,
hogy megkérdezze, miért. Nem nekem mondta, a bátyja pedig nem nő.
Bassza meg!
Faszom!
Jó érv!
Szeretem, amikor játszanak.
Olyan, mint amikor a nővéremmel játszottunk.
Olivia négy évvel idősebb nálam.
Gyerekként teljesen a megszállottja voltam,
pedig teljesen mások voltunk.
Ő életunt Pearl Jam-es volt.
Én a Spice Girlst meg a ritalinos szendvicset szerettem.
De a megszállottja voltam, és nem számított, hogy mit tesz velem.
Egyszer lépcsőnek használta a fejem, úgy lépett be a medencébe.
Röviden elmondom, hogy volt egy teljesen jó lépcső a medencében.
De ő a fejemről akart belépni.
Szóval ott lebegtem a medencében. A fejemre állt, és ahogy elrúgta magát,
arrébbrúgta a fejem, bele a medence oldalába.
Minden tiszta vér lett.
És emlékszem, ahogy feljöttem a vérfürdőmből,
azt ordította:
„El ne mondd anyának!”.
Megígértem, hogy nem fogom.
„Nem mondom el. Csak játssz velem továbbra is!”
Az a titkot is elárulta, hogy volt egy Michael nevű bátyánk,
aki arcveszettségben halt meg.
Igen. A legrosszabb fajta veszettségben.
Megesketett, hogy anyáéknak semmit nem mondok erről,
mert még mindig nehéz volt nekik.
Azt mondta, hogy a szüleink
a garázs alá temették Michaelt, hogy mindig közel legyen.
Aztán levitt a fent említett garázsba, hogy együtt emlékezhessünk Michaelre.
Ahogy őrülten kerestem Michael síremlékét,
belökött a garázsba, lekapcsolta a lámpát, és rám zárta az ajtót.
Nem érdekelt. Amíg hajlandó volt velem lógni,
nem zavart, ha a halott bátyám szelleme kísért.
A nővéremnél csak a barátait tartottam menőbbnek.
Hű, baszki!
Amikor átjöttek a barátai, nagyon bepörögtem.
A legjobb részemet kapták.
Nektek fizetnetek kell érte. Ők ingyen kapták.
Igen. Imádtam.
Olyan volt, mint a focivébé. Nagyon izgatott voltam.
Emlékszem, ha anyám szólt, hogy megérkezett Jane,
azt éreztem: „Jöhet a műsor!
Persze, hogy itt van Jane.
A kibaszott Jane. Igen, a kibaszott Jane.
Jane itt van!”. Izgi volt.
Mondtam a szüleimnek, hogy csipkedjék magukat.
„El ne basszátok ezt nekem!
Jane!
Jane!” Bepörögtem.
Amint bejött Jane a házba, én lettem a legmenőbb ember a világon.
Odamentem hozzá, hogy: „Csákó!
Jane, ugye? Mindegy is.
Aha. Láttalak ma az iskolában. Leszarom.”.
Egyenesen Jane-hez beszéltem!
Aztán elbújtam a ház mindenféle pontjain,
hátha szüksége van rám valamiért.
„Bújócska? Nem? Rendben.“
Vagy talán megéhezett Jane.
Akkor feltűntem a semmiből, mint egy ingatlanügynök házbejáráson.
A világ összes haszontalan információjával.
„Jane, hogy vagy? Örülök, hogy látlak.
Megéheztél, ugye? Segíthetek.
Gyere ide az amerikai konyhán át. Megmutatom a kamrát.
Megfigyelheted, hogy amikor kinyitod a kamra ajtaját, felkapcsol a villany.
Ezt nem sokan tudják.
Vegyél nyugodtan valamit, és később, ha szeretnéd,
megmutatom, hogy kell a létrán bemászni a medencébe.”
Szóval nem voltam az a társasági ember.
Nem. És egyre rosszabb a helyzet, mert már szeretnének lógni velem emberek.
És én nem akarok.
Nem akarom.
Mert nem tudom, hogy kell. Nehéz.
Nehezen megy a beszélgetés.
Öt percig jó vagyok.
Bármilyen buliba be tudok menni,
teszek pár illetlen, ám röhejes megfigyelést az emberekről,
aztán megdicsérem a házigazda csodálatos, drága ízlését.
Aztán lépek.
Ennyit tudok nyújtani.
Csak bepánikolok, és kigúnyolom egy gyerek fogszabályzóját.
Mint egy rohadt…
És a férjem látja, hogy pánikolok,
ezért belibben a képbe.
Belibben és megment, mint egy kurva szuperhős.
A férjem kurva jó a társas helyzetekben, ami engem nagyon felbasz.
Helytelen, hogy egy ilyen jóképű fickónak ilyen jól menjen az élet. Értitek?
Igazán választhatna egyet.
De ő ilyen. Jó társas helyzetekben.
Elbűvölő társalgó lesz.
Ami érdekes, mert otthon nem verbális, de teljes idegenekkel ő a Duma Matyi.
Tudjátok, mi a kedvenc helye a világon?
Egy Uber első ülése.
Nem ezt hívjuk így.
Imád elöl ülni az Uberben, meg is küzd velem érte.
„Tűnés, ribanc, megbeszélnivalónk van.”
Szóval beugrik az anyósülésre,
és hirtelen beszédes és érzelmileg elérhető lesz a faszi.
És ha egy kicsit leül a beszélgetés,
egész repertoárja van bekészítve faszságokból, amit bármikor elő tud kapni.
Mindig tud mondani valamit az időjárásról.
Fejből tud statisztikákat a kertművelésről.
Én általában hátul ülök, és ráguglizok önmagamra.
Meg arra, hogy mi az a kertművelés.
Ő elöl közben már politizál, sosem érezte magát jobban.
Egy ideje figyelem, hogy tanuljak tőle. Fejlődni akarok.
Szóval a múltkor egy családi bulin is figyeltem.
Odasétált egy csoporthoz, akiket nem ismert.
Teljes lazasággal. Senki nem kényszerítette.
Magától tette, odasétált egy csoporthoz.
Beszélni kezdett.
Ők pedig válaszoltak.
Aztán mind beszélgettek, és senki nem izzadt tőle.
És hirtelen az összes nő érdeklődni kezdett a kertművelés iránt.
Kellemes dolognak tűnt, gondoltam, nekem is menne.
Egyszerűnek tűnt.
Megláttam egy csoportot. Magabiztosan odasétáltam.
Majd ezt mondtam: „Sziasztok!
Faszkalapoknak tűntök. Ki akar képet?”.
Más is gondolta, hogy egy nemzetközi pandémia
jó időpont az antidepresszánsok elhagyására?
Senki?
Csak én?
Akkor vágjunk bele!
Szóval az antidepresszánsokról való leszokás
egy mély torokra vett lófasz.
Rettenetes.
Amit én szedtem, az körülbelül hat hét alatt ürül ki a szervezetből,
ha szabályosan csináljuk.
Hirtelen is abba lehet hagyni,
már ha meg akarsz halni.
De ajánlják, hogy lassan csináljuk,
adjunk neki hat hetet, hogy kijöjjön a szervezetből.
Már baromi régóta le akartam tenni az antidepresszánst,
mert megjavultam.
Oké, nem így működik, de…
De amikor felhoztam az orvosaimnak, mindig azt mondták…
Ki vagyok én, Joe Rogan, hogy orvosaim vannak?
Szóval amikor a két orvosomnak felhoztam, nem javasolták a leszokást,
mert sokat utaztam, és nagyon összevissza volt a munkám,
és mondták, hogy semmi konzisztencia nincs az életemben.
Micsoda bók!
Szóval amikor jött a lezárás,
az jó alkalomnak tűnt, mert egy helyben voltam.
Én is egyetértettem, hogy jó ötlet.
„Ez lesz a mesterművetek.”
Zárjuk be egy apró lakásba, miközben semmi nem biztos a világban,
és vegyük el tőle az egy dolgot, ami összetartja!
Szóval úgy döntöttem, megteszem, és őszintén szólva nagyon kemény volt,
mert kiderült, hogy amikor szedtem,
akkor végig egy kicsit tompa, becsiccsentett üzemmódban voltam.
És amikor leszokóban voltam, akkor inkább úgy viselkedtem,
mint egy totális kibaszott szörnyeteg.
És senkinek nem volt olyan rossz, mint a férjemnek,
mert soha nem tudta előre, hogy mit kap.
Bejött a konyhába, megkérdezte, hogy vagyok.
És kérek-e valamit a boltból.
„A kurva bolt!
A bolt! A kurva bolt!
Bolt! Hogy mit akarok a boltból?
Mit nem akarok?
Légyszi hozz
hat Twixet és négy Marsot!
És egy kis fahéjat.”
Visszakérdezett:
„Hat Twixet és négy Marsot?”
Mire visszafordultam, hogy:
„És fahéjat.
Fahéjat is kértem.
Sosem figyelsz oda rám!
Hat Twixet kérek,
négy Marsot,
és fahéjat!”
Ő próbált megnyugtatni.
„Minden rendben lesz.”
„Rendben, mi?
Rendben lesz, mi?
Ez a tiszteletlenség, amivel folyamatosan szembe kell…”
Olyan voltam, mint a sértett Cate Blanchett.
„Hogy merészeled pont te feltételezni, hogy hozzám szólhatsz…”
És a Gyűrűk Ura többi szereplője is felbukkant.
„Azt hiszed, a boltba mész, drágaszág?”
„Gondold meg jól, te faszfej!”
Mindnyájunk számára varázslatos időszak volt.
Szóval
ADHD-s is vagyok.
Ez még nem a vicc volt.
Jó tudni, hányadán állunk, Sydney.
ADHD.
Figyelemhiányos hiperaktivitás-zavar,
ami nagyjából azt jelenti, hogy nagyon nehéz
bármit megjegyeznem,
nehéz egy helyben maradni, és…
koncentrálni.
Tizenhat évesen diagnosztizálták nálam az ADHD-t,
és akkoriban nagyon sok szégyen lengte körül a témát.
Amikor diagnosztizáltak, azt hittem, vége a világnak.
Nagyon szégyelltem, nem akartam, hogy bárki megtudja.
És az iskola lehetetlenül nehéz volt, szóval a szüleim beszéltek a tanárokkal,
elmondták nekik, hogy diagnosztizáltak, elkezdtem gyógyszert szedni,
remélve, hogy segítik majd a folyamatot.
Nem jött be.
Emlékszem, az egyik tanárom azt mondta,
hogy ha egész évben az iskola összes kukáját én ürítem,
akkor nem árulja el a többieknek, hogy én…
Borzasztó!
Szerencsére már jobb a helyzet. Már…
szinte menő ADHD-snek lenni.
És mintha mindenkinek lenne.
És mind kifogásnak használják, nem?
Mondjuk valaki eléd áll a kávézóban.
„Jaj, bocsi, neurodiverz vagyok!”
Mire én:
„Szia, én is.
És 40 perce várok. Állj a sor végére, Elon Musk! Kopj le!
Tűnés!”.
De az emberek csak úgy dobálóznak ezekkel a kifejezésekkel,
hogy mentsék a menthetetlen viselkedést.
Például egy politikus azt mondja…
Bocsánat, nem „politikus”. Egy perverz. Bocsi.
Ez a vicc Amerikában nagyobbat üt.
Szóval ott áll a politikus a sajtótájékoztatón,
és azt mondja: „Sziasztok! Nemrég derült ki, hogy a…”
- „A spektrumon.” - „…a spektrumon vagyok.”
„Ezért nyúltam a szoknyája alá.”
Vagy egy focista azt mondja:
„Nem, csak azért zaklattam szexuálisan,
mert anyám most mondta, hogy ADHD-s vagyok.”.
Ne már! Ez borzasztó!
Tipikus ADHD-s lány vagyok.
Fiatalon diagnosztizáltak, évtizedek óta próbálkozom gyógyszerekkel,
és biztosan állíthatom, hogy sosem dugtam a farkam semmibe, ami nem akarta.
Bizony!
Új ADHD-gyógyszert kezdtem szedni, ami jó hír.
Egy segít jobban fókuszálni,
de az egyik mellékhatása az, hogy rátesz egy lapáttal a szorongásomra.
Elég durva.
Szóval mozognom kell, hogy leküzdjem.
Ezért sokat sétálok.
Imádok sétálni. Sétálni jó.
A lehető leggyakrabban szoktam. Korán kelek.
Reggel hat körül, hogy akkor sétáljak, amikor senki nincs kint.
Vagyis ezt hittem. De baromi sokan sétálnak reggel hatkor!
És mindenki, aki reggel hatkor sétál,
imád arról beszélni, hogy hatkor már ébren van és sétál.
Mintha valami reggel sétálós dumaklubba léptem volna be,
aminek nem akarok a tagja lenni.
Szóval megyek, vonszolom magam,
próbálok túlesni rajta.
És aztán jön egy.
Általában egy idős, heteró, fehér férfi, aki csak élvezi a privilégiumait. „Szia!”
„Minden szuper.”
Az egész járdát elfoglalja, mert nem kell oldalt választania. Az egész az övé.
De amikor kezd egy kicsit közelebb érni,
elbizonytalanodik, hogy a járda melyik oldalán menjen.
Bizony! Milyen vidám játék reggel hatkor!
A rohadt…
„Akkor…” Aztán közelebb ér,
és ír néptánc lesz az egészből.
„Válassz már oldalt, Michael Flatley!”
A kedvenceim a reggel hatkor sétálók közül a változó korban lévő nők,
akiken általában napellenző van
és hasitasi, mert nem tudják, mennyi ideig sétálnak majd.
Élvezik a szabad levegőt.
Semmit nem terveztek a napra, mégis, senki nem elfoglaltabb náluk.
Elfoglaltak. Sok dolguk van.
Megannyi dolguk. Csak egyvalami nincs közte.
Hogy vigyázzanak az unokákra.
Imádom őket.
Az egyetlen, akit lehetetlen elkerülni a reggeli sétán,
az a második hullámos feminista, aki edzésből jön.
Ő mindig egyszínű sportszerkóban van,
ami egy árnyalatnyit túl világos vagy sötét a bőréhez képest,
ezért teljesen meztelennek néz ki.
Ettől kiakadok.
Mert nem tudom, hogy tudja-e. Korán van.
Odamegyek, hogy: „Szia, elnézést… jaj, baszki!
Elnézést, csak a sziluetted láttam, nem tudtam, mi a helyzet.
Persze, értem. Szabadságot a bimbóknak!”.
Imádom.
Ők nagyon hangosak és nagyon sok önbizalmuk van,
és hirdetik, hogy hangosak és van önbizalmuk.
Meglátnak, és odakiáltanak: „Látlak, csajom! Milyen gyönyörű vagy!
Az egyre vékonyabb comboddal a túlméretes pulcsidban.
Ragadd meg a napot a tökénél, te szexi főribi!
Mekkora főribik vagyunk!
Ne hagyd, hogy egy férfi vagy egy ronda nő mondja meg, mit érhetsz el.
Ribik vagyunk és főnökök!”.
Tudjátok, mi nem hiányzik még?
A szaró kutyák.
A sok-sok szaró kutya.
És kivárnak engem, higgyétek el!
Csak rám várnak. Igen.
Mikor meglátnak a sarkon, bepucsítanak.
Látszik, hogy a záróizmuk már ugrál örömében.
És a lelkembe bámulnak.
És ahogy szarnak,
felkel mögöttük a nap.
Nincs menekvés előlük. Higgyétek el, próbáltam.
Próbálom kerülni a szemkontaktust, és elfutok.
Jó, nem futok.
Indokolt sebességgel elsétálok, és utánam jönnek.
„Hova mész? Menet közben is tudok szarni.”
Bassza meg!
A szaró kutyák.
Sok mindent küldenek nekem mostanában. Néha emberek küldenek csodás ajándékot.
Kedvesek az emberek, ezt nagyra értékelem.
De…
Jaj, köszi!
Őszintén szólva
általában cégektől kapok termékeket.
Remélik, hogy reklámozom majd őket,
vagy csinálok unboxing-videót. Tudjátok, mi az?
Amikor egy cég küld egy terméket egy influenszernek,
és az influenszer felszerel 40 ezer lámpát,
két órára bezárja a gyerekeit a fürdőszobába,
és aztán felveszi, ahogy kinyitja az ajándékot.
Közben affektál, hogy „Istenem, srácok!
Csodás ajándékot kaptam a Pradától.
Valójában tizenegycsilliárd dollárt ér,
és gondoltam, hogy megosztom veletek,
mert nektek soha nem lesz ilyen, mert csórók és rondák vagytok.
Lájkolj és iratkozz fel!”.
Unboxing.
Két hónap alatt
nyolc vibrátort küldtek nekem.
Ez nagyon sok műanyag fasz egy postaládának.
És nézzétek, megértem. Értem, hogy vannak rajongóim,
hogy tartom a kapcsolatot a közönséggel, és okos,
ha egy cég dolgokat küld nekem, remélve, hogy reklámozom őket
nektek, rocksztároknak.
De nyolc farok?
Azt hiszem, velem kicsit mellélőttek.
Valaki ellazsálta a kutatómunkát.
Nem vagyok igazán szexéhes.
Alig kefélek.
Nem.
De nézzétek, hölgyeim!
Hiszek abban, hogy mindnyájunkban van egy kis szexistennő.
Vagy valami.
De nem én vagyok a célközönség, ezt mondja a társadalom.
Ezt mondja a marketing.
Azok, akik a vibrátorreklámokban szerepelnek,
általában nagyon fiatalok, szőrtelenek, és bozontos a szemöldökük.
Én nem…
Ez nem…
Ez nem én vagyok.
Egyáltalán nem. Ez egy nagyon ritka emberfajta.
Soha nem látunk egy tanárt, egy igazi matektanárt vibrátorreklámban.
Mindenki a matektanárjára gondol?
Helyes.
El tudtok képzelni egy tanárt egy vibrátorreklámban? Például:
„Nehéz napod volt az iskolában?
Felhúzott az algebra?
Unod, hogy a sulibüfé mögött ujjazod magad?
Próbáld ki a Jackrabbit 10 000-et!”.
Vinnék, mint a cukrot!
Szóval mindenféle cég küldött nekem vibrátort.
Gwyneth Paltrow is küldött.
Jaj, csodás volt, srácok.
Organikus kacsazsírból készült.
És holisztikusan termelt műanyagból, ami hasznos az óceánoknak.
És az egyik funkciója, hogy amikor felhelyezed,
akkor szétolvad benned.
És miután elmentél,
pillangók repülnek ki belőled.
És pénzzé változnak, és visszarepülnek Gwynethhez.
Egy férficég is küldött egy vibrátort.
Ez nem volt feltöltve, és a szállítást is én fizettem.
És csak három fokozat volt rajta,
amiknek olyan hangja volt, mint egy autónak.
Az első fokozat olyan volt, mint egy lefulladt autó. Ilyen:
A második olyan, mint egy F1-es versenyautó.
A kurva élet!
És a harmadik olyan volt, mint egy kacsatraktor.
A kézikönyve olyan vastag volt, mint a Da Vinci-kód.
Milyen bonyolult lehet egy vibrátor?
Gondoltam, csak feldugom magamnak, aztán hirtelen megjelenik Lenny Kravitz.
Imádom Lenny Kravitzet.
Hű, de imádom Lenny Kravitzet!
Bizony, élethosszi tagsága van a masztibankomban.
Igen! Tudjátok, mi az a masztibank.
Az, amire masztizás közben gondolunk,
és őrizzük a bankban.
Jaj, bocsi! Még…
Még Lily Allen is küldött vibrátort, de Lily egy kicsit más volt,
mert volt rajta egy kis tapadókorong. Egy…
Úgy nézek ki, mint Kourtney Kardashian és Travis Barker.
„Hagyjátok abba!”
De nagyon vártam Lilyt, mert azt reméltem,
hogy többet ad, mint a lórúgás, amikhez szokva vagyok.
Reméltem, hogy egy kicsit lassabb lesz.
Talán magától meggyullad pár gyertya, bekapcsol valami háttérzene.
Talán benéz az ablakon az atomszexi csávó a Bridgertonból.
Az első évadból.
Mi a fasz történt a második évadban?
Néztem a második évadot, és nem értettem,
hogy miért beszélnek, és miért vannak felöltözve.
Nem! Vissza az első évadhoz!
A Bridgerton első évadját több mint egymilliárdszor töltötték le.
A fele én voltam.
Volt egy kis időm. A férjem egy órára elvitte a gyerekeket.
Vagy egy évre. Fingom nincs, meddig voltak távol.
Én meg gondoltam:
„Rendben, Lily!
Mizu?”.
Szóval betettem Lilyt a helyére, és istenem!
Ráharapam a cuccra.
Ráharapam, mint egy Kardashian egy vézna, fehér pinabubusra.
„Gyere csak ide!”
Gyorsan elfajult a helyzet.
Nem voltak gyertyák. Se kellemes zene.
A Bridgerton egyetlen szereplője se bukkant fel.
Lily fogós jelenség.
Majdnem letépte a csiklóm.
Egy cseppet sem volt lassú.
Ehelyett minden egyszerre történt.
Hisztérikusan nevettem, egy kicsit sírtam, fingtam…
Elmentem, mint egy démon.
Aztán a konyhában találtam magam, és lezsibbadt lábbal főztem az ebédet.
„Ó, Lily!”
„Ó, Lily, bazmeg!”
„Ó, Lily!”
Ezt elmeséltem egy másik műsorban is,
és egy nő felállt és azt ordította:
„Küldd el a linket!”.
Aztán visszaült a férje mellé, valahogy így.
„Minden karácsonyra parfümöt adsz.
Idén én választok ajándékot.
Küldd a linket!”
Szóval kiderült, hogy elég politizálós vagyok.
Nem tudtam, hogy az vagyok, de kiderült, hogy sok mondanivalóm van,
és semmi alapom nincs hozzá.
A világon semmi.
De az internet mindenkivel elhitette, hogy el kell mondanunk
amit csak akarunk, amikor akarjuk, és ahogy csak akarjuk,
és hogy a világon mindenki halálosan kíváncsi ránk.
Az internet mindenkivel elhiteti, hogy sokkal okosabb,
tehetségesebb és képzettebb, mint amilyen valójában.
Életemben soha nem találkoztam
ennyi emberrel, aki vállalkozónak mondja magát,
mint az elmúlt pár hónapban.
Istenem!
Senki nem egyszerűen orvos.
Vagy mérnök. Uncsi!
Nem, mindenki vállalkozó, és imádnak erről beszélni.
„Szia! Hello! Vállalkozó vagyok!
Igen, vállalkozó.
Vállalkozóként tartalomgyártással foglalkozom
egy multimédiás platformon, helyi szinten teremtve meg
a kapcsolattartást a közeli és távoli márkák közt,
lézerként fókuszálva a hívószavakra, mint a 'kapcsolattartás' és a 'helyi szint''.”
Vállalkozó vagyok.”
Oké, rendben.
„Nagyon elfoglaltnak hangzol. Milyen egy tipikus munkaheted?”
„Igen, köszönöm. Vállalkozóként…
Filckalapokat árulok a piacon minden második szerdán
11:16 and 11:24 között.
A párom is vállalkozó. Pillangókat gyűjt.
És a szülei most vették meg
a második hegyi villánkat Chris Hemsworthszé mellett.
Jól megy a szekér.”
„Aha, persze. Sajnálom, de nem. Te nem vállalkozó vagy.
Hanem egy picsa.”
És mindig fura nevük is van, nem?
Régen nem így volt.
1999-ben Troynak és Alishának hívták őket.
De ma már mindenki Lacrosse-nak és Spatulának szólítja őket.
Megőrült a világ.
Totál zizis. Tudjátok, ki ment meg minket?
Rihanna.
Biza, nem szopatlak titeket, barátaim.
Rihanna ment meg minket. Ő minden dolgok királynője.
Mindene az inkluzivitás és a testpozitivitás,
és minden terméke, amit piacra dob, ugyanerről szól.
Vizet iszik és vizet prédikál.
Van egy Savage X Fenty nevű fehérnemű-kollekciója,
és mindenféle testhez kínálnak darabokat.
És most őmiatta a többi fehérneműcég is így tesz.
Még a Victoria's Secret is
elkezdte kiterjeszteni a méretválasztékát, ami csodálatos.
Bár gyorsan hozzáteszem, hogy a Victoria's Secretnél
jó is, hogy próbálkoznak,
mert évtizedeken át mindent megtettek, hogy gyűlöljük önmagunkat.
Szóval…
Igen.
De most itt van nekünk Rihanna, és minden rendben van,
és a Savage X Fenty fehérnemű kurva szexi.
Az egész nagyon szexi. Még a termékek nevei is szexik.
Az egyik termékük neve Fényes, Selymes Negyedkosaras Melltartó.
Igen, már nem Válla Nix Cicifix.
Olyanjuk is van, hogy Kis Ribi Nyitott Hátú Szoknya.
Ez szexi. Aztán a következő
a Hálós, Ágyék Nélküli Cicaruha.
Szexi!
Ott voltam a honlapján, felvásároltam a készletet,
és rájöttem, hogy az egyetlen, amit nem árul,
az a Ciklus Utolsó Napja Hatalmas Szagtalan Nagyibugyi.
Ismeritek a műfajt?
Igen, ismeritek.
Ami a helyén tartja a salátaleveleket, és felszívja a méhszaftot.
Egy srác majdnem elájult a hátsó sorban.
Ennek nagyon örülök!
Hol vesztettem el, uram?
A salátalevélnél vagy a méhszaftnál?
Igen!
Láttatok valaha Savage X Fenty-divatbemutatót?
Szent isten! Kurva szexi!
Ez is mehet a masztibankba. Ingyen megkapjátok.
Mindenki sokszínű a kifutón.
Nagyon sokféle testet mutatnak be.
Nagyon sok formát.
Nagy, kicsi, fekete, fehér.
Néhányan dombosak, néhányan domborúak. Mindegy.
De mind nagyon hajlékonyak.
A kifutón a modellek slut drop-olnak, miközben megnyalják a hátukat,
és végig tartják a szexi szemkontaktust.
Ezek a királynők olyan rugalmasak, hogy képesek egyszerre rúgni,
twerkelni és szoptatni.
Nagyon érzékiek. Imádom.
Kíváncsi lennék, hogy néznének ki ezek a termékek
valaki olyanon, akinek 12 éves kora óta középkorú teste van.
Valakin, aki nem kezdi riszálni a seggét, amikor megszólal a „WAP”,
hanem tényleg hoz egy felmosóvödröt az atomnedves pinádnak.
Igen.
Kíváncsi lennék,
hogy áll a Hálós, Ágyék Nélküli Cicaruha egy Patricia nevű nőn.
Igen, mind ismerjük Patriciát.
Patricia gyakorlatias.
Elfoglalt.
Fáradt.
Hé, Patricia is lehet szexi, ha az akar lenn!
De ha a férje havi kettőnél többször akar lefeküdni vele, rendőrt hív.
El tudjátok képzelni Patriciát, ahogy felkészül a backstage-ben?
Mondjuk ott van Cindy Crawford,
csak önmagát adja, csodálatos.
Lizzo is a backstage-ben van.
Lizzo kurva jól érzi magát.
Igen, ribi!
Aztán hozzá fordulnak: „Patricia, te jössz. Készen állsz?”
Patricia azt mondja: „Igen.
Negyven perce várok. Rémálom a parkolás.
Belehúzhatnánk? 20 perc múlva ott kell lennem a gyerekért.”.
Aztán Patricia előrejön,
és elmondja minden termék előnyeit és hátrányait.
„Patricia vagyok. Nem pazarlom az időtöket.
Szólok pár szót a bőrtangáról, ami rajtam van.
Nem ajánljuk olyankor, amikor csípős curryt esztek.
Mert tudjátok, hogy mindegy, hányszor töröl az ember,
néha ott ragad valami.
Pár szó a színekről. Ez kapható vörösben, feketében,
és korlátozott ideig barnában.
A következő termék a mellbojt.
Ti királynők, akiknek hozzám hasonlóan
tányérnyi a mellbimbója,
ti ne vegyetek ilyet.
Várjatok egy hónapot, akkor jön ki a selyemkendő.
És utoljára még szólnék pár szót a csipke csípőbugyiról, ami rajtam van.
Sok e-mailt kapunk erről az interneten.
Mind azt kérdezik, hogy érdemes-e megvenni,
ha úszógumitok van.
Rendben?
A válaszunk:
Kurvára igen!
Imádjuk az úszógumit.
Nem akarjuk, hogy szégyelljétek az úszógumit.
Szeretnénk, hogy vállaljátok be, és döntsétek el, hogy betűritek,
vagy hagyjátok levegőzni.”
Az összes kamerának meg akarom mutatni.
Látom, az operatőrök bólogatnak, hogy látják.
Nemrég befejeztük az első netflixes TV-sorozatom felvételét, ami…
Igen, köszi!
Köszi, srácok! Kurva jó volt.
Szóval a sorozathoz el kellett játszanom életem első szexjelenetét.
És el kellett mennem. Orgazmusom van a jelenetben.
Annyira, hogy a jelenet első sora az, hogy azt mondom:
„Baszki, elmegyek!”.
Bocs, hölgyek. Ez azt jelenti, hogy kielégülök.
Igen.
A férfiak mind ezt gondolják: „Igaza van. Ezt jelenti.”.
Szóval a férjemmel beszélgettem erről, mondtam neki, hogy szexjelenetem lesz.
Kérdezte, hogy mit szólok hozzá.
„Minden oké. Kicsit izgulok, mert el kell, hogy menjek.”
Így reagált:
„Milyen arcot fogsz vágni?”.
„Hát azt, amit évente kétszer vágok. Kopj le!”
Szóval megérkeztem, találkoztam a partneremmel.
Nagyon kedves volt,
és kérdezte, hogy van-e valami, amit nem akarom, hogy csináljon.
Mondtam, hogy akadna.
„Nem gond, ha nem játszol előjátékként a tokámmal?
Az rendben van?”
Azt mondta, majd megállja valahogy.
Szóval az iparban most már vannak intimitáscoachok
vagy intimitáskoordinátorok, és fantasztikusak.
Lényegében megvédenek minket Harvey Weinsteintől.
Nagy meló.
Ők ellenőrzik, hogy minden salátalevelünk el van-e pakolva,
és mindenki tudja-e, mihez milyen erősen érhet vagy nem érhet hozzá.
A mi koordinátorunk csodálatos volt.
Egy volt profi táncos,
aki turnézott a Chicago musicallel, szóval kiváló tippjei voltak a számunkra.
A jelenetben én voltam fölül, és én…
Igen. Hölgyeim, kiderült, hogy ez is egy lehetőség.
„Felül?”
Mert én általában csak befekszem az ágyba, és az oldalamon várok.
De ezúttal nem!
Felül kellett lennem!
Mi ez? Valami francia művészfilm?
Szóval
ott vagyok felül,
és az intimitáscoachhoz fordulok:
„Idejönnél egy percre?”.
Megkérdeztem:
„Milyen arcot vágjak?”
Mert színész vagyok. El tudok játszani dolgokat.
El tudom játszani „azt”.
De ez a TV! Tanácstalan voltam. Akadt egy szuper tippje.
Azt mondta, képzeljem el, hogy fülpiszkálózom.
Így.
Jegyezzétek meg, hölgyek!
Jegyezzétek meg!
Ez az én ajándékom nektek.
Amikor hazaértek ma, lányok,
és a párotok megkérdezi, hogy ágyba bújtok-e:
„Igen, csak hozom a fülpiszkát!”.
Mind ilyen képeket küldtök majd, ribik!
Fülpiszkáló. Zseniális.
Szóval az arcomat letudtuk. Indulásra készen állok.
Ott voltunk, és el kellett próbálnunk.
Szóval így…
Fogjátok be! Átvettük a mozdulatokat.
Átvettük a mozgást meg mindent,
aztán a koordinátor jött, hogy mondjon valamit a csípőmről.
Azt mondta, hogy előre nyomom.
És helyette megpróbálhatnám hátrahúzni.
Hátrahúzni, így.
Mire én:
„Ki kefél így?”.
Nem.
Azt mondta: „azok, akik el is mennek.”
Ez a sok ember, aki elmegy.
A kurva emberek, akik elmennek.
Istenem!
Szóval befejeztük a próbát, és készültünk a felvételre,
a rendező azt mondta: „Tessék”,
és a koordinátor beszámolt nekem. Öt-hat-hét-nyolc!
Mondtam magamban: „Rendben, ribi. Nem játék ez. Csapassuk!”.
Szóval csináltuk, és nagyon menőnek éreztem magam.
Megcsinálták a hajam meg a sminkem,
és zárt forgatás volt, alig volt ott valaki.
Szóval csináltuk, a színésztársam felnézett rám,
mondta, hogy szuperül csinálom.
„Köszi!”
Vették mindenféle szögből, aztán a rendező mondta, hogy vége.
Mind örültünk, hogy sikerült.
Mert őszintén szólva nagyon aggódtam.
Sok a horrorsztori.
De meg kell, hogy mondjam, számomra nagyon pozitív élmény volt.
Vigyáztak rám és biztonságban éreztem magam,
és a végére nagyon felszabadultnak éreztem magam.
Én vagyok az egyik executive producere a sorozatnak,
így megkértem őket, hogy küldjenek egy nyers változatot még aznap.
Küldtek is. Este átküldték.
Hazamentem, összeraktam a gépem, töltöttem magamnak egy pohár bort,
és elkezdtem nézni.
Istenem!
Nem tudom, mi történhetett!
Azt hittem, a legjobb oldalamat nyújtom, mint Demi Moore a Striptease-ben.
De nem. Úgy néztem ki, mint egy terrier, ami egy teniszlabdát toszik.
A férjem teljesen jogosan aggódott, hogy milyen arcot vágok majd.
Az arcomat csak úgy lehet leírni, hogy
hangtalan gépfegyver. Ilyen volt.
Szóval emberek, mindenki nézze majd meg
az új netflixes sorozatomat, rendben?
Köszönöm, hogy eljöttetek, Sydney!
Készen álltok?
Mehet!
Köszi!
Sziasztok!
A feliratot fordította: Kalmár Dávid