Downloaded from YTS.MX
‎FILMAT LA OPERA HOUSE DIN SYDNEY,
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎PE TĂRÂMUL POPORULUI GADIGAL ‎AL BĂȘTINAȘILOR EORA
‎Bine, Opera din Sydney!
‎Să-i urăm bun-venit pe scenă ‎lui Celeste Barber!
‎Bună! Da, futu-i!
‎Da!
‎Bună, Sydney! Ce faceți?
‎E grozav!
‎Bine ați venit ‎la programul meu special Netflix!
‎Ce tare e!
‎Mă bucur să fiu aici. E așa de…
‎Eu și soțul meu suntem împreună de 19 ani
‎și succesul relației noastre
‎e sută la sută bazat pe a fi la distanță.
‎Și a fi departe unul de celălalt.
‎Ne pricepem să ne ducem dorul unul altuia,
‎chiar ne pricepem.
‎Dar a venit ‎lockdown-ul
‎și era peste tot.
‎Tot timpul.
‎Dacă fața lui nu era aici,
‎scula lui era aici.
‎E prea mult.
‎Totul a fost exagerat, știți?
‎Totul a fost amplificat.
‎Nu și scula lui. Asta e la scară.
‎Dar 19 ani e mult, dacă mă întrebi.
‎Am trecut prin multe împreună.
‎Sunt mama vitregă a fiicei lui ‎de la 21 de ani.
‎Avem o legătură puternică,
‎dar trebuie să vă spun ‎că ‎lockdown-ul‎ aproape că ne-a distrus.
‎Cum dracului a rămas lumea gravidă ‎în perioada aia?
‎„E copilul nostru Covid.
‎Nu am putut să stăm cu mâinile acasă.”
‎Cum?
‎Noi nu știam cum să facem ‎să fim cât mai departe unul de celălalt.
‎Uneori, stăteam întreaga zi
‎fiecare pe câte ‎un capăt opus al canapelei, în liniște,
‎și, din când în când, ne arătam degetul.
‎„Poftim, amice! Meriți asta azi.
‎Și mai ia câteva pentru mâine!”
‎Am fost tot timpul ‎la 20 de minute de divorț.
‎Actrița Jamie Lee Curtis e ‎căsătorită de 27 de ani, da?
‎De 27 de ani.
‎A fost întrebată acum câțiva ani ‎într-un interviu:
‎„Care e secretul unei căsnicii de durată?”
‎A răspuns:
‎„Nu pleca.”
‎Asta a spus: „Pur și simplu nu pleci.”
‎„Da, trebuie doar să rămâi în autobuz,
‎iar autobuzul tot merge.
‎Peisajul de afară se poate schimba,
‎dar tu trebuie să rămâi în autobuz.”
‎Da, nu cred că mulți mai spun asta ‎după ‎lockdown,‎ nu?
‎Nu. Aș fi lovit autobuzul într-un copac,
‎i-aș fi dat foc și aș fi alergat ‎un kilometru, dacă aș fi putut.
‎Nu a fost totul rău, recunosc.
‎Am învățat câteva lucruri ‎despre soțul meu.
‎Am învățat că, ‎de fiecare dată când bea apă,
‎vrea să bată palma.
‎De fiecare dată.
‎„E ora zece
‎și tocmai am băut al doilea litru de apă.”
‎„Bravo, dragă! Ceremonia de decernare ‎a medaliilor are loc la 18:00.”
‎Am învățat că, de fiecare dată ‎când ne certăm, face curat.
‎Da. Evident ‎că am iscat conflicte inutile cu el.
‎Mi-am dat seama ‎și cât de des vrea să facă sex cu mine.
‎Dar, mai important,
‎cât de des spun nu.
‎Și nu știam. Chiar nu știam.
‎Încerca în diferite feluri.
‎Încerca să fie spontan.
‎„Uite, iubito. Băieții sunt pe iPad.
‎Vrei să te bucurăm de după-amiază?”
‎Și eu îi spuneam:
‎„Nu, mersi.”
‎Încerca să fie romantic.
‎„Am pregătit o baie cu spumă. ‎Haide! Să facem baie împreună!”
‎„Sunt curată, amice. Pleacă!”
‎A renunțat după o vreme.
‎Uneori, sărea ‎în fața mea complet dezbrăcat.
‎„Ce faci?”
‎„Nimic cu tine.”
‎Chiar și dacă dormeam buștean nu se lăsa.
‎Eu sforăiam și el zicea:
‎„Hei!
‎Vrei un pic de…”
‎„Nu, termină! Dă-te jos!”
‎„Pot să stau aici ‎și să termin singur ce am început?”
‎„Da, dar ai grijă să faci curat.”
‎„Poftim?”
‎„Ne certăm mai târziu. Nu-ți face griji.”
‎Voi spune că,
‎după 19 ani împreună,
‎mi-a spus cel mai romantic lucru ‎pe care mi l-a spus în acea perioadă.
‎N-o să uit niciodată.
‎A venit la mine într-o zi, ‎s-a uitat în ochii mei și mi-a zis:
‎„Iubito.
‎Hai la culcare și să ne uităm ‎la telefoane până se descarcă bateria.”
‎I-am tras-o toată noaptea.
‎Fiind acasă cu copiii mei întreaga zi,
‎m-a făcut să-mi dau seama ‎cât de repede cresc
‎și cât de mult nu fac față.
‎Nu fac față deloc.
‎Vreau să fie copii pentru totdeauna.
‎Țip la copiii mei ‎când nu le mai vin hainele
‎și refuz să le cumpăr altele.
‎„Ai ales să crești. ‎Suge burta! E vina ta.”
‎Hainele băiatului meu sunt așa de strâmte,
‎că practic merge la școală în maiou ‎ca un fan Britney.
‎„Du-te, scumpule! E liberă. ‎Arată-le, tu! Hai, du-te!”
‎Băieții mei au opt și unsprezece ani.
‎Încă le igienizez suzetele ‎pentru orice eventualitate.
‎Uneori îi împing și sper să plângă
‎și să mă îmbrățișeze.
‎N-am reușit să-mi alăptez copiii ‎când erau bebeluși
‎și acum îi întreb: ‎„Vreți să încercați? Ar trebui.”
‎„Hai să încercăm!”
‎Nu sunt bine.
‎Așa că încerc să am ‎cât mai multe momente cu ei.
‎Așa că, când sunt acasă, ‎am o rutină de noapte cu băieții,
‎un fel de serviciu de menaj, dacă vreți.
‎Băieții mei împart o cameră.
‎Mereu o vor face.
‎Au două paturi de o persoană
‎și îmi place să le pregătesc camera.
‎Așa că sting luminile, pun stele pe tavan
‎și poate mirosuri de lavandă ‎sau ceva minunat.
‎Apoi intră băieții, se bagă în pat ‎și cântăm un cântecel împreună.
‎Ne plac clasicele. Preferatul nostru e…
‎Tu, steluță mititică
‎Cum mă întreb ce ești…
‎Mereu mă gândesc la ce amintiri ‎vor avea băieții mei când vor fi mari
‎și la ce amintiri vor avea cu mine,
‎și sper să fie ăsta să fie una dintre ele,
‎pentru că cred e un moment special ‎pentru ei.
‎Am început să adaug vin ‎la această rutină nocturnă.
‎Nu poate fi vorba doar de copii!
‎Să recunoaștem. ‎Era în timpul ‎lockdown-ului,
‎deci la mijlocul săptămânii eram deja ‎beată criță.
‎După câteva sticle de vin ‎până la ora cinci,
‎mi-am dat seama că mă îndepărtam ‎de „Twinkle, Twinkle”
‎și mă apropiam mai mult ‎de cântat Kasey Chambers, prin 2002.
‎Nu sunt destul de drăguță?
‎Am inima frântă?
‎Și știi că rahaturile astea se adună ‎pe măsură ce se apropie weekendul.
‎Până sâmbătă, ‎deschidem o sticlă de tequila.
‎Scoatem săculeții.
‎Și mi-am dat seama că ei se maturizează,
‎că totul se duce pe râpă ‎și că toți vom muri, deci…
‎Absolut toată lumea
‎În întreaga lume
‎Până duminică, ‎copiii mei sunt traumatizați.
‎Da, duminica e distractiv.
‎Mă plimb prin casă și le spun: ‎„Haideți, băieți,
‎e timpul pentru rutina de noapte”
‎și îmi dau seama ‎că ei sunt în pat de la ora două,
‎prefăcându-se că dorm…
‎„Futu-i!”
‎Copiii sunt atât de deștepți. La naiba!
‎Sunt atât de deștepți!
‎Nu știam nimic când eram mică.
‎Absolut nimic.
‎Așa ne-a plăcut mie și părinților mei.
‎Dacă părinții mei spuneau ‎că mergem undeva,
‎urcam în mașină.
‎Nu-i așa?
‎Da, urcam în mașină.
‎Nu întrebai unde te duci.
‎Ce idioată!
‎Te urcai în mașină.
‎Sau dacă întrebai, ‎pentru că sora ta idioată te forța,
‎erai mereu întâmpinată cu dinți încleștați ‎și o privire de la tata,
‎care spunea: „Urcă în mașină!”
‎„Rahat! Scuze.”
‎Părinții mei mă mințeau în față.
‎Ne spuneau: „Haideți, fetelor! ‎Mergem la Disneyland.”
‎Și te trezeai pe spate,
‎primind primul test Papanicolau. „Ce?”
‎Nu credeam că Splash Mountain va fi așa.
‎Imposibil zilele astea.
‎N-ai cum.
‎Afurisiți ‎woke!
‎Ți-ar da ordin de restricție ‎dacă ai face asta.
‎Trebuie să le dau copiilor
‎un itinerar complet ‎cu ce vom face în fiecare zi,
‎și trebuie să-i întreb ‎la fiecare zece minute,
‎ca să mă asigur ‎că vibrează emoțional cu programul zilei.
‎E prea mult!
‎E epuizant.
‎Dar încerc să țin pasul. ‎Chiar încerc să țin pasul.
‎Băieții mei se jucau împreună,
‎iar cel de opt ani l-a făcut fătălău ‎pe cel de 11 ani,
‎Și i-am spus: „Scuze, nu.
‎„Te rog, nu-i spune așa! ‎E jignitor pentru femei.”
‎Și s-a întors la mine
‎și mi-a zis: „De ce? Nu ți-am spus ție așa
‎și el nu e femeie.”
‎Futu-i!
‎Să-mi bag!
‎Ce inteligent!
‎Îmi place să-i urmăresc jucându-se.
‎Îmi amintește ‎de când mă jucam cu sora mea mai mare.
‎Olivia e cu patru ani mai mare decât mine.
‎Și eram obsedată de ea când eram mici,
‎deși eram complet diferite.
‎Era cu Pearl Jam și rebelă.
‎Și eu eram ‎cu Spice Girls și cu sandvișurile Ritalin.
‎Dar eram obsedată de ea
‎și nu conta ce îmi făcea.
‎A folosit odată capul meu ‎pe post de treaptă
‎ca să intre în piscină.
‎Apropo, aveam trepte ‎ca să intrăm în piscină,
‎se puteau folosi.
‎Dar a vrut să-mi folosească capul.
‎Eram în piscină.
‎A călcat pe capul meu, ‎apoi a plonjat în apă,
‎m-a atins cu piciorul, iar eu m-am lovit ‎de marginea piscinei.
‎Sângele s-a împroșcat peste tot.
‎Și îmi amintesc ‎că, ieșind din baia de sânge,
‎ea țipa la mine,
‎zicând: „Nu-i spune mamei!”
‎Și i-am zis:
‎„Nu-i spun.
‎Nu-i spun. ‎Te rog, continuă să te joci cu mine!”
‎Mi-a mai spus
‎că aveam un frate mai mare
‎pe nume Michael ‎și că murise de rabie facială.
‎Da. Cel mai urât tip de rabie.
‎M-a făcut să promit ‎că nu le spun nimic mamei și tatei
‎fiindcă le era încă foarte greu.
‎Mi-a spus
‎că mama și tata l-au îngropat sub garaj ‎ca să-l țină aproape.
‎Apoi m-a dus în acel garaj,
‎ca să-l omagiem împreună.
‎În timp ce eu căutam de zori ‎altarul lui Michael,
‎m-a împins acolo, a stins lumina,
‎a tras ușa și a încuiat-o.
‎Nu mi-a păsat. ‎Atâta timp cât voia să stea cu mine,
‎eram fericită să mă bântuie ‎fantoma fratelui meu mort.
‎Singurii oameni mai tari decât sora mea, ‎când eram mică, erau prietenele ei.
‎Să-mi bag!
‎Când prietenele ei veneau la noi acasă,
‎intram în priză.
‎Sincer, vedeau ce am mai bun.
‎Voi trebuie să plătiți. ‎Ele aveau parte gratis.
‎Da. Adoram asta.
‎Era ca un meci Super Bowl pentru mine. ‎Îmi ieșeam din minți.
‎Îmi amintesc că mama spunea: ‎„Olivia? A venit Jane,”
‎și îmi spuneam: „Acum e acum!
‎Bineînțeles că Jane e aici.
‎Afurisita de Jane!
‎Fir-ar tu să fii, Jane!”
‎„Jane e aici!” Eram extaziată.
‎Le spuneam alor mei: ‎„Mai cu viață, voi doi!
‎Nu-mi stricați asta!”
‎„Jane!”
‎„Jane!” Eram în priză.
‎Când intra Jane în casă,
‎persoană mai blazată ca mine nu exista.
‎Mă duceam la ea și îi ziceam: „Salut!
‎Jane, nu? Mă rog, da.
‎Da. Te-am văzut azi la școală. ‎Nu mi-a păsat.”
‎Am vorbit direct cu Jane!
‎Apoi mă ascundeam ‎în locuri aleatorii din casă,
‎în caz că era nevoie de mine.
‎„De-a ascunsul? Nu, bine.”
‎Poate Jane avea nevoie de o gustare.
‎Apoi apăream de nicăieri,
‎ca un agent imobiliar ‎la propria casă deschisă.
‎Toate informațiile inutile din lume.
‎„Jane, cum te simți? Mă bucur să te văd. ”
‎Vrei o gustare, nu? Te pot ajuta cu asta.
‎Vino prin bucătăria deschisă! ‎Te duc la cămară.
‎Vei observa aici, la cămară,
‎că, atunci când deschizi ușa, ‎se aprinde lumina.
‎Nu mulți știu asta.
‎Te rog să iei o gustare, ‎și, dacă vrei, mai târziu,
‎îți arăt cum să folosești treptele ‎ca să intri în piscină.”
‎Da, sociabilitatea nu e atuul meu.
‎Nu. Și e tot mai rău pentru că acum ‎oamenii chiar vor să stea cu mine.
‎Și eu nu vreau.
‎Și eu… Nu vreau să o fac.
‎Pentru că nu știu cum să o fac. Mi-e greu.
‎Mi se pare dificil să fac conversație.
‎Mă descurc cinci minute.
‎Mă pot duce la orice petrecere,
‎pot face observații nepotrivite, ‎dar amuzante,
‎apoi o complimentez pe gazdă
‎pentru decorul ei uimitor și scump.
‎Apoi mi se termină.
‎Nu mai am nimic de oferit.
‎Și încep să intru în panică
‎și fac mișto de ocluzia inversă ‎a unui copil: „Ce naiba…”
‎Soțul meu vede că mă panichez
‎și intervine.
‎Intervine și mă scoate de acolo ‎ca un erou.
‎Vă spun, soțul meu, ‎e atât de bun în situații sociale,
‎și asta mă scoate din sărite.
‎Nu e drept ca cineva ‎care arată așa de bine
‎să exceleze și la viață. Mă înțelegeți?
‎Alege o direcție. Haide!
‎Dar e. Se descurcă excelent ‎în situațiile sociale.
‎Devine versat în arta conversației.
‎Fapt interesant, ‎pentru că în căsnicie e non-verbal,
‎dar cu străinii flecărește de zori.
‎Știți care e locul lui preferat din lume?
‎Scaunul din față al unui Uber.
‎Nu așa îi spunem.
‎Adoră scaunul din față al unui Uber ‎și se va lupta și cu mine.
‎„Mișcă-te, târfă! Am de dat cu melița.”
‎Și se urcă în față și începe
‎să flecărească de zor
‎și să fie disponibil emoțional ‎dintr-o dată.
‎Și, dacă se întâmplă să existe ‎o pauză cât de mică în conversație,
‎are un repertoriu plin de tâmpenii ‎pe care le scoate imediat,
‎gata să le folosească.
‎Mereu are ceva de spus despre vreme.
‎Are niște statistici foarte vagi ‎despre horticultură.
‎De obicei, eu sunt în spate,
‎și mă caut pe Google.
‎Și mai caut: „Ce e horticultura?”
‎Și el e în față, discută politică ‎și se simte de minune.
‎L-am observat fiindcă vreau să învăț.
‎Vreau să fiu mai bună.
‎Eram la o reuniune de familie ‎și l-am urmărit.
‎S-a dus la un grup de oameni ‎pe care nu-i cunoștea.
‎Pur și simplu. ‎Nimeni nu i-a spus: „Vino încoace!”
‎A făcut-o singur, ‎s-a dus la un grup de oameni.
‎Și a început să vorbească.
‎Și ei au început să vorbească.
‎Apoi toată lumea vorbea ‎și nimeni nu transpira.
‎Și toate femeile au devenit ‎foarte interesate de grădinărit.
‎Părea plăcut, ‎așa că m-am gândit că pot face asta.
‎„Pare ușor.”
‎Am văzut un grup de oameni. ‎M-am dus la ei, încrezătoare.
‎Și am zis: „Bună!
‎Păreți niște panarame. Cine vrea o poză?”
‎S-a mai gândit cineva ‎că o pandemie internațională
‎ar fi un moment bun ‎pentru a renunța la antidepresive?
‎Nu?
‎Doar eu?
‎Să intrăm în asta, atunci!
‎Deci, să te lași de antidepresive
‎e ca un sac de pule fleșcăite.
‎Cel mai rău.
‎Și antidepresivele pe care le-am luat
‎durează șase săptămâni să iasă ‎din corpul tău, dacă o faci cum trebuie.
‎Poți să o faci instant și imediat,
‎dacă îți dorești moartea.
‎Dar e recomandat să o faci încet,
‎să le lași să-ți iasă din corp ‎în vreo șase săptămâni.
‎Așa că am vrut să renunț la antidepresive ‎de multă vreme,
‎pentru că sunt bine.
‎Da, nu așa funcționează, dar oricum...
‎Când vorbeam cu toți doctorii despre asta, ‎toți aveau reacții…
‎Ce sunt eu, Joe Rogan? ‎Auzi, „Toți doctorii mei.”
‎Când vorbeam ‎cu cei doi doctori ai mei despre asta,
‎îmi spuneau că nu e un moment bun ‎pentru mine
‎fiindcă călătoream atât de mult, ‎iar munca era schimbătoare
‎și că: „În viața ta nu există ‎nimic consistent.”
‎„Mulțumesc mult.”
‎Când a avut loc ‎lockdown-ul ‎mi-am zis
‎că acum ar putea fi o idee bună, ‎fiindcă eram într-un singur loc.
‎Mi-am zis: „Da, chiar e o idee bună.”
‎„Ceva mai genial de atât nu cred ‎că ați făcut.”
‎„Da, să o blocăm într-un apartament mic, ‎când nimic în lume nu e sigur
‎și să-i luăm singurul lucru ‎care o ține pe picioare.”
‎Așa că am decis să o fac,
‎și trebuie să vă spun
‎că a fost foarte greu pentru mine
‎pentru că mi-am dat seama ‎că atunci când luam medicamente
‎funcționam cu un fel de stare ‎de amorțeală și amețeală…
‎Relaxată tot timpul.
‎Apoi mi-am dat seama ‎când m-am lăsat de antidepresive,
‎că funcționam cu un fel de stare
‎în care eram un nenorocit de monstru.
‎Și nimănui nu i-a fost mai greu ‎decât soțului meu
‎pentru că nu știa la ce să se aștepte.
‎Venea în bucătărie și zicea: ‎„Bună, iubito! Cum merge? ”
‎„Vrei ceva de la magazin?” Eu îi spuneam:
‎„Al naibii magazin!
‎Magazin! Al naibii magazin! Al…
‎Magazin! Ce vreau de la magazin?
‎Ce nu vreau de la magazin?
‎Pot să îmi aduci
‎șase Twix și patru Mars Bars?”
‎Și niște scorțișoară.”
‎La care el zice:
‎„Șase Twix și patru Mars Bars?”
‎Eu mă întorc:
‎„Și niște scorțișoară.
‎Am vrut și scorțișoară.
‎Nu mă asculți niciodată!
‎Vreau șase Twix
‎și patru Mars Bars
‎și niște scorțișoară!”
‎El zice: „E în regulă. Haide!
‎O să fie bine.”
‎„E în regulă, nu?
‎O să fie bine, nu?
‎Lipsa de respect flagrantă ‎pe care o primesc mereu…”
‎Devenisem ‎un fel de Cate Blanchett nedreptățită.
‎„Cum îndrăznești ‎să crezi că poți vorbi cu mine…”
‎Și toate personajele ‎din ‎Stăpânul inelelor,‎ se pare.
‎„Te duci la magazin, prețiosul meu?”
‎Mai gândește-te, nenorocitule!”
‎A fost o perioadă magică ‎pentru noi toți, cred.
‎Deci, eu am și ADHD.
‎Nu asta e gluma.
‎Mă bucur să știu cum stăm, Sydney.
‎ADHD.
‎Tulburarea hiperactivă ‎cu deficit de atenție,
‎ceea ce înseamnă că mi-e foarte greu
‎să rețin ceva
‎și mi-e greu să stau nemișcată
‎și să mă concentrez.
‎Am fost diagnostică cu ADHD la 16 ani,
‎iar pe atunci, Doamne,
‎pe atunci era o rușine.
‎Credeam că lumea mea s-a terminat ‎când am fost diagnosticată.
‎Eram atât de jenată ‎și nu voiam să știe nimeni.
‎Și mi s-a părut imposibilă școala,
‎așa că părinții mei au crezut ‎că vor încerca să discute cu profesorii,
‎ca să le spună că am fost diagnosticată
‎și începeam să iau medicamente, ‎sperând să-i facă să fie de partea mea.
‎Nu a funcționat.
‎Îmi amintesc că unul dintre profesori ‎mi-a zis: „Celeste, știi,
‎acum trebuie să duci gunoiul
‎pentru toată școala tot restul anului,
‎și nu le vom spune colegilor tăi ‎că ești puțin…”
‎Groaznic!
‎E mult mai OK acum, ceea ce e bine. E…
‎E mișto cumva să ai ADHD acum.
‎Și toată lumea pare să aibă asta.
‎Și toți par să o folosească ‎ca pe o scuză, nu?
‎Cineva se bagă în fața ta la cafenea.
‎„Îmi pare rău. Sufăr de neurodiversitate.”
‎Și eu zic:
‎„Salut! Și eu.
‎Stau aici de 40 de minute.
‎„Treci în spatele cozii, Elon Musk! ‎Du-te dracului!
‎Pleacă de aici!”
‎Dar oamenii aruncă termenii ‎ăștia acum, vrând-nevrând,
‎ca să justifice un comportament de rahat.
‎O să auzi un politician spunând…
‎Scuze, „politician.”
‎Un pervers. Scuze.
‎Da, gluma aia are alt impact în America.
‎Dar o să auziți un politician ‎la o conferință de presă,
‎spunând: „Da, bună ziua! ‎Tocmai mi s-a spus că sufăr…
‎„De autism.”
‎„De asta i-am pus mâna pe fustă. Bine.”
‎Sau auziți un fotbalist spunând:
‎„Nu, singurul motiv ‎pentru care am agresat-o sexual e
‎pentru că mama a spus că am ADHD.”
‎Nu! Urăsc asta.
‎Sunt imaginea omului cu ADHD, da?
‎Am fost diagnosticată tânără, ‎am luat medicamente zeci de ani
‎și vă pot spune acum,
‎nu mi-am băgat niciodată scula ‎în ceva ce n-a vrut.
‎E adevărat.
‎Am început un medicament nou ‎pentru ADHD, ceea ce e bine.
‎Mă ajută să mă concentrez mai mult,
‎dar unul dintre efectele secundare e ‎că îmi declanșează anxietatea.
‎Într-un mod intens.
‎Așa că trebuie să mă mișc ‎ca să pot face față.
‎Așa că merg mult.
‎Îmi place să mă plimb. ‎Mersul pe jos e gustul meu.
‎O fac cât de des pot. ‎Mă trezesc cât pot de repede.
‎Încerc să mă trezesc la șase dimineața ‎când e liber.
‎Sau cel puțin așa am crezut. ‎Se pare că multă lume se plimbă la șase.
‎Și toți cei care se plimbă ‎la șase dimineața
‎adoră să vorbească ‎despre cum se plimbă la șase dimineața.
‎E ca și cum m-am alăturat unui club ‎de vorbăreți matinali,
‎din care nu vreau să fac parte.
‎Eu sunt acolo, de-abia mă târăsc,
‎încercând să termin odată.
‎Apoi îl zăresc pe unul dintre ei.
‎De obicei e un bărbat mai în vârstă, alb,
‎care se bucură de privilegiul lui. „Bună!”
‎„Merge.”
‎Ocupă tot drumul ‎pentru că nu trebuie să aleagă o parte.
‎E totul al lui.
‎Dar, când începe să se apropie,
‎nu e niciodată prea sigur ‎pe ce parte să meargă, nu?
‎Da. Ce joc fain de jucat ‎la ora șase dimineața.
‎Al naibii de…
‎„Ai de gând să…” ‎ Apoi, când se apropie din nou,
‎începe să țopăie ca un irlandez.
‎„Alege o parte, Michael Flatley. Haide!”
‎Oamenii mei preferați ‎care se plimbă la șase dimineața
‎sunt femeile de o anumită vârstă,
‎care poartă de obicei un parasolar
‎și o borsetă, pentru că nu știu ‎cât timp vor fi pe drumuri.
‎Au ieșit în lume.
‎N-au planificat nimic, dar nimeni nu e ‎la fel de ocupat ca ele.
‎Ocupate. Atât de multe de făcut.
‎Atâtea de făcut. ‎Să vă spun ce nu vor face.
‎Nu vor ajuta cu nepoții.
‎Le ador.
‎Singura persoană pe care nu o poți evita ‎într-o plimbare de dimineață e
‎o feministă din al doilea val ‎care tocmai și-a terminat antrenamentul.
‎Poartă mereu o ținută sport asortată,
‎care e o nuanță prea deschisă ‎sau prea închisă pentru pielea ei,
‎așa că pare mereu ‎aproape complet dezbrăcată.
‎Și mă sperie cumplit.
‎Căci eu nu știu dacă ea știe. E devreme.
‎Și fac:
‎„Scuză-mă! Fir-ar să fie!
‎Nu, scuze, doar că am văzut conturul, ‎deci nu eram sigură.”
‎Da, înțeleg. Sfârcul liber, buza liberă.”
‎Îmi place mult.
‎Și sunt atât de gălăgioase
‎și de încrezătoare
‎și vor să știi cât de zgomotoase ‎și încrezătoare sunt.
‎Mă văd și spun: „Te vedem, târfa noastră.
‎Uită-te la tine, fată superbă!
‎În colanții tăi subțiri ‎și puloverul supradimensionat. Da!
‎Arată-le tu cum se face, ‎șefă sexy ce ești!
‎Ia privește-ne ce șefe suntem!
‎Și nu lăsa niciun bărbat ‎sau femeie neatrăgătoare
‎să-ți spună ce nu poți avea!
‎Suntem date naibii și șefe!”
‎Știți ce nu-mi trebuie când mă plimb?
‎Câini care se cacă.
‎Atâția câini care se cacă!
‎Și mă așteaptă, vă spun!
‎Mă așteaptă. Așa e.
‎Mă văd venind după colț
‎și se cocoșează.
‎Și știi că sfincterul lor ‎se declanșează de entuziasm.
‎Și se holbează în sufletul meu.
‎Și se cacă
‎în timp ce soarele răsare în spatele lor.
‎Și nu poți scăpa de ei. Am încercat.
‎Încerci să nu faci contact vizual și fugi.
‎Eu nu fug.
‎Plec într-un ritm rezonabil ‎și vin după mine.
‎„Unde te duci? ‎Sunt în stare să o fac oriunde.”
‎Futu-i!
‎Câini care se cacă.
‎Primesc fel de fel de lucruri. ‎Cadouri de la oameni, ceea ce e minunat.
‎Oamenii sunt drăguți cu mine ‎și apreciez asta.
‎Dar…
‎Mersi.
‎Trebuie să spun
‎că cel mai adesea primesc ‎produse de la companii.
‎Mi le trimit în speranța că le voi promova
‎sau că voi face un ‎unboxing. ‎Știți ce e asta?
‎O firmă trimite un produs
‎unui influencer,
‎iar influencerul ‎va monta 40.000 de lumini,
‎își va închide copiii în baie două ore,
‎și apoi se va filma deschizând cadoul, nu?
‎„Vai de mine!
‎Am primit cel mai uimitor cadou
‎de la Prada.
‎De fapt, ‎valorează 11.000 de miliarde de dolari
‎și m-am gândit ‎că ar fi uimitor să-l împărtășesc cu voi,
‎pentru că nu veți avea niciodată așa ceva, ‎fiindcă sunteți săraci și urâți.
‎Dați un like și abonați-vă!”
‎Unboxing.
‎Am primit
‎opt vibratoare în două luni.
‎Cam multe scule de plastic ‎să primești acasă.
‎Și înțeleg că am anumiți urmăritori ‎și un public cu care interacționez
‎și că ar fi inteligent pentru companii
‎să-mi trimită lucruri în speranța ‎că le voi promova
‎pentru voi, vedetelor rock!
‎Dar opt scule?
‎Simt că nu prea au nimerit-o.
‎Cineva din biroul ăla nu-și face treaba.
‎Nu sunt cea mai sexuală persoană.
‎Sunt destul de pudică.
‎Nu.
‎Dar uitați, doamnelor, o să spun asta.
‎Cred că toți avem
‎o zeiță a sexului înăuntru.
‎În fine.
‎Dar eu nu fac parte din demografic, ‎pentru că asta ne spune societatea.
‎Asta ne spune marketingul.
‎Oamenii pe care îi vezi ‎în reclamele la vibratoare
‎sunt de obicei tineri, fără păr,
‎cu sprâncene foarte stufoase.
‎Nu sunt…
‎Nu sunt eu.
‎E un tip foarte specific de persoană.
‎N-ai vedea niciodată un profesor, ‎mă refer la un profesor de matematică,
‎într-o reclamă la un vibrator.
‎Vă gândiți la profesorii de matematică?
‎Ar trebui.
‎Cum ar fi o reclamă la vibratoare ‎cu un profesor în ea?
‎„Ai avut o zi grea la clasă?
‎Ora de algebră te-a indispus?
‎Te-ai săturat să te penetrezi cu degetul ‎după chioșc?
‎De ce nu încerci Iepurilă 10.000?”
‎S-ar vinde ca pâinea caldă.
‎Mi se trimit aceste vibratoare ‎de la o mulțime de companii.
‎Am primit unul de la Gwyneth Paltrow.
‎„Da, a fost minunat, dragilor.
‎E făcut din grăsime de rață organică.
‎Și plasticul provine din surse holistice,
‎care aduce beneficii oceanului.
‎Și una dintre caracteristici ‎este că atunci când îl introduci,
‎se dizolvă în tine.
‎Și după orgasm,
‎fluturi zboară din tine.”
‎Care se transformă în bani ‎și se întorc la Gwyneth.
‎Am primit un alt vibrator ‎de la o firmă a unor bărbați.
‎A venit neîncărcat ‎și am plătit costurile de transport.
‎Iar ăla
‎avea doar trei setări
‎și toate sunau ca niște mașini.
‎Prima setare era ca o mașină ‎care nu pornește.
‎A doua ca o mașină de curse F1.
‎Fir-ar să fie!
‎Iar a treia setare suna ca o rață-tractor.
‎„Mac-mac-mac!”
‎Și a venit ‎cu un manual de instrucțiuni foarte gros,
‎cam gros ca ‎Codul lui Da Vinci.
‎„În câte moduri se poate folosi ‎chestia asta?”
‎Am crezut că îl bag în mine ‎și, dintr-o dată,
‎o să apară Lenny Kravitz.
‎Îl iubesc pe Lenny Kravitz.
‎Da, chiar îl iubesc pe Lenny Kravitz.
‎Da, se află pe vecie în cutia mea a labei.
‎Da. Știți ce e o cutie a labei.
‎Sunt lucrurile la care te gândești ‎când faci laba
‎și apoi le pui la cutie.
‎Scuze. Mi-a mai fost…
‎Mi-a mai fost trimis ‎și un vibrator de Lily Allen,
‎dar cel de la Lily era puțin diferit
‎pentru că avea un fel de ventuză. ‎Un fel de…
‎Arătam ca Kourtney Kardashian ‎și Travis Barker pe covorul roșu.
‎„Încetează!”
‎Dar eram nerăbdătoare ‎să folosesc vibratorul Lily,
‎m-am gândit că e ceva mai mult ‎decât obișnuitul mânuitor de vite.
‎Poate se întâmplă la foc mic. Cine știe?
‎Poate se aprind niște lumânări ‎și se va aude muzică în surdină.
‎Poate tipul ăla foarte sexy ‎din ‎Bridgerton‎ o să bată la geam.
‎Primul sezon, da?
‎Ce naiba s-a întâmplat ‎în sezonul al doilea?
‎Mă uitam ‎la sezonul doi din ‎Bridgerton‎ spunând:
‎„Nu. De ce vorbesc toți
‎și poartă haine?
‎Nu. Înapoi la primul sezon.”
‎Primul sezon din ‎Bridgerton ‎a fost descărcat de un milion de ori.
‎De jumătate de ori am fost eu.
‎Așa că am avut puțin timp pentru mine. ‎Soțul meu a scos copiii o oră.
‎Sau un an. Nu știu cât timp au dispărut.
‎Și mi-am zis:
‎„Bine, Lily,
‎Ce faci?”
‎Și l-am pus pe Lily pe savarina mea
‎și Doamne-Dumnezeule!
‎L-am înhățat pe nemernic.
‎L-am înhățat cum înhață Kardashian ‎un slăbănog alb futăcios.
‎„Vino aici!”
‎Treaba a devenit intensă rapid.
‎Nu tu lumânări. Nu tu muzică.
‎N-a apărut niciun membru al distribuției ‎din ‎Bridgerton.
‎Lily are dinți.
‎Aproape că mi-a mușcat clitorisul.
‎N-a fost nimic lent la el.
‎În schimb, totul s-a întâmplat deodată.
‎Am râs isteric,
‎am plâns puțin, am tras un pârț…
‎Am avut un orgasm demonic.
‎Dar apoi m-am trezit în bucătărie,
‎pregătind prânzul pentru copii, ‎cu picioarele amorțite.
‎„Lily!”
‎„Fir-ar tu să fii, Lily!”
‎„Lily!”
‎Am povestit asta la alt spectacol
‎și o femeie s-a ridicat și a strigat:
‎„Trimite-ne link-ul”
‎Și s-a așezat lângă soțul ei, ‎cu o privire: „Să nu cumva să…
‎Îmi iei parfum de Crăciun în fiecare an.
‎Anul ăsta, îmi iau eu cadou.”
‎„Trimite-ne linkul!”
‎Se pare
‎că am multe opinii politice.
‎Nu știam că e așa, ‎dar se pare că am multe de spus
‎și absolut nimic cu care să susțin asta.
‎Absolut nimic.
‎Dar internetul ne face să credem ‎că ar trebui să spunem
‎ce vrem, oricând vrem, ‎și în orice fel vrem să o facem
‎și că toată lumea vrea să audă asta.
‎Internetul ne face să credem acum ‎că suntem mai deștepți,
‎talentați și pricepuți ‎decât suntem cu adevărat.
‎N-am mai întâlnit în viața mea
‎atâția oameni care-și spun antreprenori,
‎decât în ultimele luni.
‎Doamne!
‎Nimeni nu mai e doctor.
‎Sau inginer. Plictisitor! Nu mai sunt.
‎Nu, toți sunt antreprenori ‎și le place să-ți spună și ție.
‎„Da, bună! ‎Bună! Bună, sunt antreprenoare. ”
‎Da, sunt antreprenoare.
‎A fi antreprenor înseamnă ‎că ajut la crearea de conținut
‎a unei platforme media, ‎axată pe nivelurile de bază
‎ale conectivității ‎între mărci apropiate și îndepărtate,
‎fiind axați pe cuvinte-cheie ‎cum ar fi «conectivitate» și «de bază».
‎Sunt antreprenoare.”
‎Iar eu: „Bine.
‎Pari foarte ocupată.
‎Cum arată o săptămână de lucru la tine?”
‎„Da, mulțumesc. Ca antreprenoare, da…
‎Vând pălării de pâslă la piață, ‎la fiecare două miercuri,
‎între 11:16 și 11:24.
‎Partenerul meu e și el antreprenor. ‎Colecționează fluturi.
‎Și părinții lui tocmai ne-au cumpărat
‎a doua proprietate, ‎lângă a lui Chris Hemsworth.”
‎Ne merge bine.”
‎„Bine. Îmi pare rău. ‎Nu ești antreprenoare.
‎Ești o vacă.”
‎Și mereu au nume foarte ciudate, nu?
‎Nu era așa.
‎În 1999, erau Troy și Alisha.
‎Dar acum toată lumea îi cunoaște ‎drept Lacrosse și Spatula.
‎Lumea a înnebunit.
‎Au luat-o razna! Știți cine ne va salva?
‎Rihanna.
‎Da, nu vă mint, prieteni.
‎Rihanna ne va salva. ‎E regina tuturor lucrurilor.
‎E interesată de incluziune ‎și de ‎body positivity,
‎iar toate produsele ‎pe care le scoate pe piață
‎fac exact același lucru.
‎Chiar a trecut de la vorbe la fapte, nu?
‎Are o linie de lenjerie de corp numită ‎Savage X Fenty,
‎care se adresează diferitelor tipuri ‎de corpuri.
‎Și acum, datorită ei, alte companii ‎de lenjerie de corp îi urmează exemplul.
‎Chiar și Victoria's Secret
‎a început să-și extindă mărimile, ‎ceea ce e grozav.
‎Deși vreau să spun repede ‎ceva despre Victoria's Secret,
‎pot să se străduiască și mai mult
‎pentru că au încercat timp de decenii ‎să ne facă să ne urâm.
‎Ca să poată…
‎Da.
‎Dar acum o avem pe Rihanna
‎și totul e reparat,
‎iar lenjeria ei de corp, Savage X Fenty, ‎e atât de sexy.
‎E foarte sexy. ‎Chiar și numele produselor sunt sexy.
‎Unul dintre produse se numește
‎Sutienul Decupat Pufos și Lucios.
‎Da. S-a zis cu Bustiera Suport Bolovani.
‎Un alt produs pe care-l are se numește ‎Fusta Târfulița Decupată la Spate.
‎Fugi de aici! E sexy rău! Mai e unul
‎care se numește ‎Costum Mulat din Plasă Decupat.
‎E sexy.
‎Eram pe site-ul ei, cumpăram de toate,
‎dar mi-am dat seama că lipsește ceva,
‎Chiloți Supradimensionați Fără Miros ‎Ultima Zi de Menstruație.
‎Știți despre ce vorbesc?
‎Da, știți.
‎Vă țin frunzele de salată într-un loc ‎și absorb sucul uterin?
‎Un tip din spate a făcut așa: „Doamne!”
‎Asta mă bucură!
‎Unde v-ați indignat, domnule?
‎La frunze de salată sau sucul uterin?
‎Da.
‎Ați văzut vreodată ‎un spectacol de modă Savage X Fenty?
‎Fir-ar să fie, e sexy în draci!
‎Puneți-o în cutia labei! E gratis.
‎Toată lumea de pe podium e foarte diversă.
‎Sunt atât de multe corpuri diferite acolo.
‎Cu forme diferite.
‎Mare, mic, negru, alb.
‎Unele dau pe dinafară, ‎unele au denivelări. În fine.
‎Dar toate foarte flexibile.
‎Cei de pe podium fac o genuflexiune, ‎în timp ce se ling pe spate
‎păstrând contactul vizual sexual, ‎în permanență.
‎Reginele sunt atât de flexibile, ‎încât pot lovi, da din fund
‎și alăpta în același timp.
‎Sunt toate foarte senzuale. Îmi place.
‎Mi-ar plăcea să văd cum arată produsele
‎pe corpul cuiva ‎care arată ca o femeie de vârsta a treia
‎de când avea 12 ani.
‎Știți, cineva care nu dansează ca nebuna
‎de fiecare dată când se aude WAP,
‎dar, în schimb, o să îți aducă
‎o găleată și un mop ‎pentru păsărica ta umedă.
‎Da.
‎Mi-ar plăcea să văd
‎cum arată ‎un Costum Mulat din Plasă Decupat
‎pe cineva pe nume Patricia.
‎Da. O știm cu toții pe Patricia.
‎E pragmatică.
‎E ocupată.
‎E obosită.
‎Patricia poate fi sexy când vrea să fie.
‎Dacă soțul vrea să facă sex ‎mai mult de două ori pe lună,
‎cheamă poliția.
‎V-o imaginați pe Patricia în culise,
‎pregătindu-se să iasă?
‎Cindy Crawford e acolo,
‎iar Cindy e grozavă ca de obicei.
‎Lizzo e în culise.
‎Lizzo face: „Futu-i, da!”
‎Târfă!
‎Apoi: „Patricia tu urmezi. Ești gata?”
‎Patricia spune: „Da.
‎Sunt aici de 40 de minute. ‎E greu cu parcarea.
‎Se poate mai repede? Trebuie să-i iau ‎de la școală în 20 de minute.”
‎Apoi Patricia ar veni în față
‎și ar vorbi despre avantajele ‎și dezavantajele fiecărui produs.
‎„Bună! Sunt Patricia! Nu vă pierd vremea.
‎Vreau să vă spun despre chiloții tanga ‎din piele pe care îi port.
‎Nu recomandăm să-i purtați ‎după ce ați mâncat curry picant.
‎După cum știți, ‎nu contează de câte ori te ștergi,
‎uneori tot rămâne ceva.
‎Să vorbim despre culori. ‎Îi găsiți pe roșu, negru,
‎și ediție limitată, maro-roșcat.
‎Acum să trecem ‎la ciucurii pentru sfârcuri.
‎Pentru reginele ca mine
‎care au sfârcuri de mărimea farfuriilor,
‎nu le recomand.
‎Așteptați-le pe cele de mătase! ‎Vor ieși într-o lună.
‎Și, mai voiam să vă spun
‎despre chiloții din dantelă, ‎cu talia joasă.
‎Am primit multe e-mailuri legate de ei.
‎Voiați să știți dacă îi puteți cumpăra
‎dacă aveți colăcei.
‎Bine?
‎Și noi vă spunem:
‎«Fără dar și poate.»
‎Trăiască colăceii!
‎Să nu vă rușinați de colăcei!
‎În schimb, vrem să vă gândiți
‎și să alegeți să-i băgați înăuntru
‎sau să îi lăsați pe afară.”
‎Vreau să mă asigur ‎că se vede din toate unghiurile.
‎Cameramanii, în momentul ăsta: ‎„Da. Se vede.”
‎De curând, am terminat de filmat
‎la primul meu film Netflix, care…
‎Da, mersi.
‎Mulțumesc. A fost grozav.
‎În film, a trebuit să fac ‎prima mea scenă de sex.
‎Și a trebuit să am orgasm în scenă.
‎Și nu doar asta, ‎prima replică din scenă e cu mine zicând:
‎„Fir-ar, îmi dau drumul.”
‎Scuze, doamnelor.
‎Asta înseamnă să termini.
‎Da.
‎Toți bărbații: ‎„Are dreptate. Asta înseamnă.”
‎Așa că vorbeam cu soțul meu despre asta:
‎„Trebuie să fac scena de sex.”
‎El m-a întrebat cum mă simt ‎și i-am spus: „Bine.
‎Am puține emoții ‎pentru că trebuie să-mi dau drumul.
‎Să am orgasm.”
‎La care face…
‎„Doamne!
‎Ce față o să faci?”
‎La care îi zic: „Ce pe care o fac ‎de două ori pe an? Marș!”
‎Așa că am ajuns la studio ‎și mi-am întâlnit partenerul.
‎Era drăguț, vorbeam despre scenă
‎și mi-a spus: „E ceva ce nu vrei să fac?”
‎„Nu, totul e în… De fapt, da.
‎E în regulă dacă nu ți se scoală ‎mângâindu-mi bărbia dublă?
‎E în regulă?”
‎A fost de acord, deci a fost bine.
‎Acum, în industrie, avem așa numiții ‎antrenori de intimitate
‎sau coordonatori de intimitate, ‎sunt fantastici.
‎Sunt acolo ca să ne protejeze ‎de Harvey Weinstein.
‎E o responsabilitate mare.
‎Sunt acolo să se asigure
‎că toate frunzele de salată ‎sunt împachetate
‎și că toată lumea știe unde poate ‎și nu poate atinge,
‎și cât de mult pot și nu pot atinge.
‎Și coordonatoarea noastră ‎a fost uimitoare.
‎Era o fostă dansatoare profesionistă,
‎care terminase un turneu ‎cu ‎Chicago,‎ musicalul,
‎așa că a avut ‎sfaturi excelente pentru noi.
‎În scenă, trebuia să fiu deasupra lui și…
‎Da. Din nou, doamnelor, ‎se presupune că e o opțiune.
‎„Deasupra?”
‎De obicei eu mă bag în pat,
‎mă întind pe o parte și aștept.
‎Nu și de data asta.
‎Trebuia să fiu deasupra.
‎Ce e asta? Un fel de film francez exotic?
‎Deci,
‎sunt deasupra lui,
‎m-am întors la coordonatoare și i-am zis:
‎„Puteți veni aici o clipă?”
‎A venit și i-am zis:
‎„Ce fac cu fața mea?”
‎Pentru că sunt actriță. ‎Știu cum să interpretez un rol.
‎Știu cum să interpretez asta.
‎Dar e vorba de Netflix!
‎Nu știam ce să fac. ‎Mi-a dat cel mai bun pont.
‎„Știi când îți bagi un bețișor de vată ‎în ureche?”
‎Așa.
‎Luați-l acasă, doamnelor!
‎Luați-l acasă!
‎Ăsta e darul meu pentru voi.
‎Toate fetele o să ajungă acasă diseară
‎și partenerii o să vă întrebe: ‎„Ai chef de prostii?”
‎„Da, mă duc să aduc bețișoarele.”
‎O să primesc mesaje cu poze de la voi.
‎Bețișor. Genial.
‎M-am lămurit cu fața. Sunt gata.
‎Suntem acolo și a trebuit să repetăm, da?
‎Așa că făceam asta…
‎Tăceți! Repetam mișcările.
‎Repetam mișcările și restul.
‎Și a venit la mine să-mi spună ‎despre șolduri.
‎„În momentul de față, ‎ești cu șoldurile cam în față.
‎De ce nu încerci să le miști spre spate?
‎Uite așa, spre spate.”
‎La care îi spun:
‎„Cine naiba se fute așa?”
‎Nu.
‎Ea îmi spune:
‎„Oamenii care au orgasm.”
‎„Toți ăștia care au orgasm.”
‎„Nenorociții care au orgasm.”
‎Doamne!
‎Așa că am terminat repetiția, ‎urma să tragem o dublă,
‎regizorul tocmai spusese: „Acțiune!”
‎și ea a început să numere.
‎„Bine, târfă. N-ai venit să te joci.
‎Hai să te văd!”
‎Așa că o făceam și m-am simțit grozav.
‎Eram aranjată, ‎luminile cădeau bine pe mine,
‎era un set închis, ‎adică nu era nimeni acolo.
‎Așa că o făceam,
‎iar partenerul meu se uita la mine
‎și-mi zicea: „Te descurci de minune.” ‎La care eu: „Mersi!”
‎Deci o făceam, ne filmau ‎din unghiuri diferite,
‎iar regizorul a strigat: „Tăiați!”
‎Noi toți: „Da, am reușit!”
‎Pentru că, sinceră să fiu, am avut emoții.
‎Auzi povești de groază despre asta.
‎Dar a fost o experiență pozitivă ‎pentru mine.
‎Am simțit că au avut grijă de mine ‎și că am fost în siguranță
‎și că mi s-a luat o piatră ‎de pe inimă la final.
‎Sunt unul dintre producătorii executivi ‎și am întrebat
‎dacă pot să-mi trimită ‎un mic montaj în seara aia.
‎Da, mi l-au trimis în seara aia.
‎Am ajuns acasă, am pregătit totul,
‎mi-am turnat un pahar de vin
‎și am început să mă uit.
‎Doamne!
‎Nu știu ce s-a întâmplat.
‎Sincer, am crezut că o ajung ‎pe Demi Moore, în ‎Striptease.
‎Nu a fost așa. Arătam ca un terrier, ‎încercând să călărească o minge de tenis.
‎Soțul meu și-a făcut griji ‎pe bună dreptate pentru fața mea.
‎Singura cale de a descrie ce față făceam
‎e o mitralieră tăcută. Așa…
‎Așa că stați cu ochii
‎pe noul meu film Netflix, da?
‎Vă mulțumesc că ați venit, Sydney!
‎Gata?
‎Haideți!
‎Mulțumesc!
‎Pa!
‎Subtitrarea: Andra Foca