Downloaded from YTS.MX
FILMAT I SYDNEYS OPERAHUS PÅ GADIGALFOLKETS OCH EORANATIONENS LAND
Official YIFY movies site: YTS.MX
Okej, Sydneys operahus!
En varm applåd för Celeste Barber!
Hej! Ja, för fan!
Ja!
Tjena Sydney, hur är läget?
Vad häftigt!
Hej på er! Välkomna till min Netflixshow.
Det här är så fett. Det här är så spännande. Det är…
Jag och min man har varit tillsammans i 19 år.
Det som har gjort vår relation så lyckad
har 100 % med avstånd att göra.
Att vara borta från varandra.
Vi är så bra på att sakna varandra.
Men så kom nedstängningen
och han var överallt.
Hela jävla tiden.
Om hans ansikte inte var här
så var kuken där.
Det blev för mycket.
Allt tappade sina proportioner.
Allt blåstes upp.
Eller, inte kuken, den var lika stor.
Men 19 år är lång tid, ska jag säga. Vi har varit med om mycket tillsammans.
Jag har varit bonusmamma sedan jag var 21.
Vi har en stark relation,
men trots det tog nedstängningen nästan kål på oss.
Hur i helvete blev folk med barn under den tiden?
"Det här är vår Covid-bebis. Vi kunde inte låta bli varandra."
Hur?
Vi kunde inte hålla oss tillräckligt lång borta från varandra.
Ibland satt vi en hel dag
på varsin ände av soffan utan att säga ett ord,
och då och då gjorde vi fingret mot varandra.
"Här har du för idag."
"Och här är ett par till imorgon."
Tjugo minuter ifrån en skilsmässa hela tiden.
Skådespelerskan Jamie Lee Curtis har varit gift i 27 år.
Tjugosju år!
För några år sedan fick hon frågan:
"Vad är hemligheten bakom ett långt äktenskap?"
Hon svarade:
"Lämna honom inte."
Hon sa det: "Man lämnar honom bara inte.
Man sitter bara kvar på bussen. Och bussen bara kör vidare.
Utsikten från bussen förändras, men man bara sitter kvar på bussen."
Det är nog inte så många som tänker så efter nedstängningen.
Nej, jag hade kört bussen in i ett träd,
tänt eld på den och sprungit en mil därifrån.
Men så illa var det inte.
Jag lärde mig en del om min man.
Jag lärde mig att varje gång han dricker vatten
vill han ha en high five.
Varje gång.
"Kolla, hon är bara 10 och jag har redan druckit två liter vatten."
"Bra, älskling. Medaljceremonin hålls klockan 18. Bravo."
Jag lärde mig att varje gång vi grälar städar han huset.
Som ni förstår muckade jag ofta gräl för ingenting.
Jag insåg också hur ofta han vill ligga med mig.
Och dessutom hur ofta jag säger nej.
Jag visste inte det.
Han försöker på olika sätt dessutom. Han försöker vara spontan.
"Kolla, älskling, killarna spelar Ipad, vad sägs om lite eftermiddagsgodis?"
Och jag bara: "Nej, tack."
Ibland är han romantisk:
"Kolla, jag har tappat upp ett bad. Ska vi bada ihop?"
Jag bara: "Jag är ju ren. Stick."
Han gav upp efter ett tag. Ibland hoppade han ut helt naken:
"Vad händer?"
"Ingenting med dig."
Inte ens när jag låg och sov slutade han.
Jag låg och snarkade, och han bara:
"Hej."
"Vill du ha lite…"
Jag bara: "Nej, sluta. Stick."
"Får jag ligga här och runka då?"
"Ja, men se till att du torkar upp efter dig."
Han bara: "Ursäkta?" "Glöm det, jag muckar gräl senare."
Men en sak får jag säga.
Vi har varit ihop i 19 år,
och han sa det mest romantiska han nånsin har sagt till mig då.
Jag glömmer det aldrig.
Han kom fram till mig en dag, såg mig i ögonen och sa:
"Älskling,
ska vi lägga oss och stirra på våra mobiler tills de är urladdade?"
Vi knullade hela natten.
När jag var hemma med barnen på heltid insåg jag hur snabbt de växer
och hur svårt det är för mig att hantera. Jag klarar det inte alls.
Jag vill att de ska vara bebisar för alltid.
Jag skriker på mina barn när de växer ur kläder.
De får inga nya.
"Det var du som valde att växa. Skyll dig själv."
Min elvaårings kläder är så små
att han ser ut som ett jäkla Britney-fan i skolan.
"Gå in, älskling. Hon är fri. Representera. Gå nu. "
Mina söner är åtta och elva.
Jag rengör fortfarande deras nappar utifall att.
Ibland knuffar jag dem och hoppas att de ska gråta och bara vilja ha mig.
Jag kunde inte amma när de var bebisar,
och nu säger jag: "Vill ni prova? Vi kan väl prova?"
Vi försöker…
Det går inte bra.
Jag försöker ta tillvara på all tid med dem nu.
När jag är hemma har vi en rutin som vi gör varje kväll.
Det är liksom en uppbäddningstjänst.
Mina söner delar rum. Det kommer de alltid att göra.
De har varsin enkelsäng,
och jag går in och gör i ordning åt dem.
Jag släcker lamporna, sätter upp stjärnor i taket,
och kanske sprider lite lavendeldoft eller något sånt fint.
Sen kommer pojkarna in och kryper ner i sina sängar,
och då sjunger vi tillsammans.
Vi gillar de klassiska barnvisorna.
Blinka lilla stjärna där
Hur jag undrar var du är
Jag funderar ofta på vilka minnen mina söner kommer att ha när de är större.
Vad kommer de att minnas av mig?
Jag hoppas verkligen att det här är ett sånt minne.
Det är en så speciell tid för dem.
Sen lade jag till vin i den här kvällsrutinen.
Det är ju inte bara barnens grej.
Och det var ju under nedstängningen,
så jag var snorfull mitt i veckan de flesta dagarna.
Och efter ett par flaskor vin, vid 17-tiden
insåg jag att jag hade gått från "Blinka lilla stjärna"
mer i riktning mot Kasey Chambers cirka 2002.
Som man förstår blir det där bara värre när helgen kommer.
Framåt lördag har vi öppnat en flaska tequila.
De små påsarna har kommit fram.
Jag förstår nu att de växer,
allt är åt helvete, och vi ska alla dö ändå, så…
Framåt söndag är mina barn traumatiserade.
Ja, söndagar är kul.
Jag går runt i huset och bara: "Kom, killar. Dags för kvällsrutinen."
Då ser jag att de har legat sedan 14.00. De låtsas att de sover…
Barn är så smarta nuförtiden. Herregud!
De är så smarta nuförtiden.
Jag visste ingenting när jag var liten.
Ingenting.
Det var så både jag och mina föräldrar ville ha det.
Om mina föräldrar sa att vi skulle nånstans,
satte vi oss bara i bilen.
Eller hur?
Ja, vi bara satte oss i bilen.
Vi frågade inte vart vi skulle.
Jävla idiot.
Man gick bara till bilen.
Och om ens dumma syrra tvingade en att fråga
var det enda man fick till svar sammanbitna tänder och pappas onda blick.
"Sätt er i bilen."
"Jäklar. Ursäkta."
Mina föräldrar ljög oss rakt upp i ansiktet.
"Kom nu, tjejer. Vi ska till Disneyland."
Och så plötsligt låg man där
på sin första gynundersökning. Vad i…?
Så detta är alltså Splash Mountain!
Så kan man inte göra nuförtiden. Glöm det.
Jävla woke-ungar.
De skulle skaffa besöksförbud för det.
Jag måste ge mina barn
ett fullständigt schema över vad vi ska göra varenda dag.
Sen måste jag kolla med dem var tionde minut
för att se att de är känslomässigt i spel med dagens schema.
Det är för mycket.
Det är så jobbigt.
Men jag försöker verkligen att hänga med.
Mina söner lekte med varandra,
och åttaåringen kallade elvaåringen för fitta.
Och jag bara "Ursäkta mig, nej."
"Kalla honom inte för det. Det är kvinnoförnedrande."
Då stormade han fram till mig och sa:
"Varför? Jag sa det inte till dig, och han är ingen kvinna."
Fan.
Fan också!
Det är så smart.
Jag älskar när de leker.
Jag brukade leka med min storasyster. Hon heter Olivia och är fyra år äldre.
Jag var helt besatt av henne när vi var små.
Vi var totalt olika dessutom.
Hon var liksom Pearl Jam och ångest.
Och jag var mer Spice Girls och Ritalin-mackor.
Men jag var besatt av henne. Det kvittade vad hon gjorde mot mig.
En gång använde hon mitt huvud som pall för att hoppa i poolen.
Vi hade en stege till poolen som fungerade bra,
men hon ville använda mig.
Jag stod i poolen.
Hon stod på mitt huvud, och när hon dök
stötte hon mitt huvud så att jag slog i kanten på poolen.
Det var fanimej blod överallt,
Och jag minns när jag dök upp ur mitt blodbad
att hon stod och skrek till mig: "Säg inget till mamma!"
Jag bara: "Nej, då."
"Nej då. Snälla, snälla, sluta inte leka med mig."
Hon sa också att vi hade haft en storebror som hette Michael,
som hade dött av ansiktsrabies.
Just det. Den värsta formen av rabies.
Jag fick lova att inte säga nåt till mamma och pappa
för det var så svårt för dem.
Hon sa att de hade begravt honom under garaget för att ha honom nära.
Sen tog hon med mig till sagda garage för att vi skulle "minnas honom".
Och medan jag letade och letade efter Michaels gravsten
knuffade hon in mig, släckte ljuset, stängde dörren och låste.
Det kvittade. Bara hon lekte med mig
kunde jag stå ut med en påhittad storebrors spöke.
De enda som var coolare än min syster när jag var liten, var hennes kompisar.
Jävlar!
När hennes kompisar kom hem till oss var jag helt oslagbar.
De fick det allra bästa av mig.
Ni stackare får betala. De fick det gratis.
Ja. Jag älskade det.
Det var som Super Bowl för mig. Det var så spännande.
Mamma ropade: "Olivia, Jane är här."
Och jag bara: "Nu jävlar gäller det."
"Ja för fan, Jane är här."
"Jane, för fan. Ja, för fan! Jane."
Det var så spännande!
Jag gick upp till mina föräldrar: "Söla inte. Förstör inte det här för mig."
Jane!
Jane! Jag var på gång.
Sekunden Jane kom innanför dörren var jag den coolaste personen som fanns.
Jag bara gick upp till henne och sa: "Hej. Jane? Jaså. Vem bryr sig?"
"Jag såg dig i skolan idag. Brydde mig inte."
Jag har precis pratat med Jane!
Sen gömde jag mig på jättekonstiga ställen i huset.
Om de skulle behöva mig.
"Kurragömma? Inte? Okej."
Jane kanske var hungrig. Då kom jag som från ingenstans.
Som en mäklare som skulle sälja huset.
All världens mest värdelösa information.
"Jane, hur är det? Vad trevligt. Är du lite hungrig? Jag kan hjälpa dig.
Kom genom det ljusa köket, så ska jag visa skafferiet.
Här vid skafferiet ser du att när man öppnar dörren så tänds det.
Det vet inte alla.
Ta vad du vill ha att äta, och sen om du vill
kan jag visa hur man dyker i poolen."
Jag var aldrig så bra socialt.
Nej. Och nu är det ännu värre, för nu vill folk umgås med mig.
Och jag vill inte det.
Jag vill inte umgås.
Jag vet inte hur man gör. Det är svårt.
Kallprat tycker jag är svårt. Jag är jättebra i fem minuter.
Jag kan gå in på en fest
och göra några opassande men fantastiskt roliga observationer.
Sen ger jag värdinnan en komplimang, om hennes vackra, dyra inredning.
Sen är det slut. Jag har inget mer att erbjuda.
Då får jag panik och börjar skämta om nån unges underbett.
Min man ser alltid när jag får panik och då dyker han in.
Han dyker in och räddar mig som en hjälte.
Min man är så bra på sociala situationer. Det gör mig sjukt jävla förbannad.
Jag tycker inte att nån som är så snygg också ska vara bra på livet. Eller hur?
En sak räcker väl.
Men han är så bra socialt.
Han blir liksom en konversatör.
Ja, i vårt äktenskap är han ickeverbal,
men med främlingar är han hur jävla pratsam som helst.
Vet ni var han trivs bäst i hela världen?
I framsätet på en Uber.
Det är inte vad vi kallar den här.
Han älskar att sitta fram i en Uber. Han kan slåss för det.
Flytta på dig, jag har smörja att snacka.
Han hoppar in där fram och sätter igång.
Plötsligt superpratsam och känslomässigt tillgänglig.
Och om samtalet tar en naturlig vilopaus
har han en hel repertoar av skitsnack som han drar till med.
Redan klart.
Han har alltid nåt att säga om vädret.
Han har en del vag statistik om hortikultur.
Jag brukar sitta där bak och googla mig själv…
…och "vad är hortikultur?"
Han sitter fram och snackar politik. Han har så himla kul.
Jag försöker lära mig av honom. Jag vill bli bättre på det.
Vi var på en släktträff och jag studerade honom.
Han gick fram till ett gäng han inte kände.
Bara så där. Ingen sa: "Gå dit, din jävel!"
Han gick på eget bevåg fram till ett gäng och började prata.
Och de började prata tillbaka.
Och alla bara samtalade. Ingen svettades.
Och alla kvinnor där blev plötsligt så intresserade av hortikultur.
Det såg ganska trevligt ut, så jag tänkte: "Det där kan väl jag också. Vad enkelt."
Jag såg ett annat gäng och gick djärvt fram till dem.
Jag sa: "Hej."
"Ni verkar vara fittor allihopa. Ska vi ta kort?"
Tyckte någon mer att en global pandemi
var tillfället att sluta med antidepressiva?
Inte? Var det bara jag?
Okej, då kör vi! Så…
Att sluta med antidepressiva
är en påse sladdriga kukar.
Hemskt.
Min antidepressiva medicin
tar cirka sex veckor att sluta med om man gör på rätt sätt.
Man kan göra en snabbavtändning.
om man vill dö.
Men de råder en att sluta långsamt.
Man ska låta kroppen avvänja sig över sisådär sex veckor.
Jag har velat sluta med medicinen hur länge som helst,
för jag mår bra nu.
Ja, det är inte så det funkar, men ändå…
Varje gång jag har pratat med alla mina läkare har de sagt…
"Alla mina läkare." Är jag Joe Rogan eller?
När jag talade med mina två läkare sa de att det inte var ett bra tillfälle
eftersom jag reste så mycket och jobbet gick upp och ner.
Så de bara: "Du har ingen som helst stabilitet i ditt liv."
Tack ska ni ha.
När nedstängningen kom tänkte de
att det passade bra, eftersom jag var hemma.
Jag bara: "Ja, vilken jättebra idé, killar.
Det gjorde ni riktigt bra."
"Vi stänger in henne i en liten lägenhet när världen är full av osäkerhet
och tar bort den enda saken som håller henne sansad."
Jag bestämde mig för att göra det, och jag kan säga
att det var riktigt, riktigt svårt.
Jag insåg att när jag tog medicinen
att jag hela tiden var lite bedövad och hög.
Hela tiden.
Och när jag slutade med de antidepressiva blev jag istället mer som…
…ett totalt jävla monster.
Och ingen hade det värre än min man,
för han visste aldrig vad han skulle få.
Han kom in i köket och bara: "Hej, vill du ha nåt från affären?"
Och jag bara: "Jävla affär!"
"Affär, affär, affär, jävla affär!"
"Affär, affär! Vad vill jag ha? Vad vill jag inte ha? Affär!"
"Kan jag få…
…sex Twix och fyra Mars? Och lite kanel."
Och han bara…
"Sex Twix och fyra Mars?"
Sen vänder jag mig bara om…
"Och kanel."
"Jag ville ha lite kanel också."
"Du lyssnar aldrig på mig!"
"Jag vill ha sex Twix
och fyra Mars
och kanel!"
Han bara: "Det är ingen fara. Det kommer att bli bra."
"Är det ingen fara?"
"Kommer det att bli bra?"
"Den vidriga respektlöshet som jag ständigt får…"
Jag blev en missförstådd Cate Blanchett.
"Hur understår du dig, du av alla människor, att tala till mig…?"
Och alla figurer ur Sagan om ringen, uppenbarligen.
"Ska du till affären, min älskade?"
"Tänk om, din jävel!"
Det var en magisk tid för oss alla.
Jag har adhd också… Det var inte skämtet.
Men bra att veta var jag har er, Sydney.
Adhd.
Det är en uppmärksamhets- och hyperaktivitetsstörning.
Det betyder i princip att det är svårt för mig
att behålla information och att sitta stilla och…
…koncentrera mig.
Jag fick diagnosen adhd när jag var 16.
På den tiden… Herregud!
Det var så mycket skam kring det.
Hela min värld gick under när jag fick diagnosen.
Jag skämdes så mycket och ville inte berätta för någon.
Skolan var omöjlig för mig,
så mina föräldrar tänkte att de skulle prata med lärarna
om att jag hade fått diagnosen och skulle börja med medicin.
De hoppades på att få dem på sin sida.
Det fungerade inte.
Jag minns att en av lärarna sa:
"Celeste, om du tar ut soporna åt hela skolan resten av läsåret
så berättar vi inte för dina klasskamrater att du är…"
Så hemskt.
Det är mycket bättre nu.
Nu är det lite coolt att ha adhd.
Och alla verkar ha det.
Och alla använder det lite som en ursäkt.
Folk går före i kön på kaféet.
De bara: "Åh, förlåt. Det är för att jag är neurodivergent."
Och jag bara: "Hejsan, jag också.
Jag har stått här i 40 minuter. Ställ dig sist, Elon Musk."
Stick och brinn.
Men folk slänger sig hur som helst med den här terminologin
för att rättfärdiga skitbeteende.
Man kan höra politiker säga… Förlåt inte "politiker"…
Perversa. Ursäkta.
Det skämtet får en annan reaktion i USA.
Man hör en politiker på en presskonferens eller nåt.
"Jag har precis fått veta att jag är på…"
"Skalan?" "Skalan."
"Det var därför jag stoppade handen under hennes kjol."
Eller så hör man en fotbollsspelare säga…
"Nej, den enda anledningen till att jag trakasserade henne sexuellt
är att mamma säger att jag har adhd."
Jag hatar det. Jag är den perfekta adhd-tjejen.
Jag fick en tidig diagnos,
och har tagit medicin till och från i årtionden.
Och en sak ska jag säga:
Jag har aldrig stuckit kuken i något som inte ville ha den.
Det är sant.
Jag har fått en ny adhd-medicin som är bra.
Den gör det lättare att koncentrera sig, men en bieffekt är att jag får mer ångest.
Det är rätt läskigt.
Jag måste röra på kroppen för att stå ut med det.
Jag går mycket.
Jag älskar att promenera. Att promenera är min grej.
Jag går så mycket jag kan. Jag går upp tidigt och går.
Jag går upp klockan sex och promenerar när ingen är vaken.
Trodde jag. Det är faktiskt massor av folk som går klockan sex.
Alla som är ute och går klockan sex
älskar att prata om att gå ut och gå klockan sex.
Det är som att jag har gått med i en morgonpromenadklubb
som jag inte vill vara med i.
Jag är ute och släpar min trötta lekamen fram.
Jag vill bara få det gjort. Sen får jag syn på en av dem.
Det är ofta en äldre, heterosexuell, vit man
som är ute och njuter av sina privilegier.
Det här fungerar.
Han går på hela stigen för han behöver inte välja.
Hela stigen är hans.
Men när han börjar närma sig,
vet han aldrig riktigt vilken sida han ska gå på.
Ja, vilken rolig lek, klockan sex på morgonen.
Vad fan…?
"Ska du…?" När han kommer ännu närmare blir det något slags irländsk dans.
"Välj en sida, Michael Flatley. Kom igen!"
De jag tycker om som går ut och går klockan sex
är kvinnor i en viss ålder.
De brukar ha solskärm och magväska på sig, för de vet inte hur länge de blir borta.
De är ute och går.
De har ingenting planerat, men de är mest upptagna i världen.
Upptagen. Så mycket att göra.
Mycket att göra. Men gissa vad de inte gör?
Hjälper till med barnbarnen.
De är så sköna.
En person man alltid ser på en morgonpromenad
är en feminist ur andra vågen som just har motionerat.
Hon har alltid matchande träningsoverall
som är en ton ljusare eller mörkare än hennes hud
så hon ser nästan helt naken ut.
Jag blir alltid livrädd.
Hon kanske inte vet om det. Det är tidigt.
Och jag bara: "Ursäkta mig… Jävlar i helvete."
"Oj, ursäkta. Jag såg konturerna så jag blev osäker."
Jag fattar. "Släpp tuttarna och läpparna fria."
Underbart.
De är så högljudda och självsäkra, och de vill att man ska veta det.
De ser mig: "Jag ser dig, bruden. Se vad underbar du är!
Du i dina slimmande tajts och för stora tröja. Ja!
Greppa dagen i kulorna, din sexiga bossbitch.
Se på oss bossbitchar!
Låt ingen man eller oattraktiv kvinna säga åt dig vad du inte får.
Vi är bitchar och bossar!"
Vet ni vad mer jag inte gillar?
Skitande hundar.
Så många skitande hundar.
De väntar på mig, ska jag säga. Det gör de.
De ser mig komma runt hörnet, och då hukar de sig.
Man bara vet att deras ringmuskel rör sig uppspelt.
De stirrar mig rakt in i själen.
Och de skiter
med soluppgången i bakgrunden.
Man kommer inte undan. Jag vet, jag har försökt.
Jag tittar bort och springer därifrån.
Nej, jag springer inte. Jag går i rimlig takt och de följer efter!
"Vart ska du? Jag kan göra det på vägen."
Fan.
Skitande hundar.
Jag får massor av saker på posten.
Folk skickar presenter, och det är trevligt.
Folk är så snälla. Det är jag tacksam för.
Men… Tack.
Men det mesta jag får på posten är produkter från olika företag.
De hoppas att jag ska göra reklam för dem eller göra en unboxing.
Vet ni vad unboxing är? Det är när ett företag skickar en produkt
till en influerare, som sätter upp 40 000 lampor…
…låser in barnen på toaletten i två timmar
och filmar sig själva när de öppnar paketet.
Så här: "Herregud, hör ni!"
"Jag har precis fått en helt otrolig present från Prada.
Den är egentligen värd trettiofjorton miljoner dollar,
och jag ville så gärna dela med mig till er
eftersom ni inte kan köpa den, så fula och panka som ni är."
"Gilla och följ."
Unboxing.
Jag fick…
…åtta vibratorer på två månader.
Det är många plastkukar att få hemskickade.
Jag fattar. Jag har följare. Jag har en engagerad publik.
Det är smart av företagen
att skicka saker och hoppas att jag gör reklam för dem
till er, superstjärnor.
Men åtta kukar?
Jag känner att de har missförstått grejen med mig lite.
Någon på kontoret har inte läst på. Jag är inte så sexuell.
Jag ligger knappt alls.
Nej.
Men en sak ska jag säga, tjejer:
Jag anser att vi alla har en liten sexgudinna inom oss.
Ja ja.
Men jag är inte målgruppen. Det är vad samhället säger.
Reklamen säger det.
Folk som gör reklam för vibratorer
är ofta jätteunga, helt renrakade och har jättebuskiga ögonbryn.
Jag är inte…
Det är inte…
Det är inte jag.
Det är en specifik typ av person.
Man skulle aldrig se en lärare, en verklig mattelärare,
göra reklam för en vibrator.
Tänker ni på era mattelärare?
Gör det.
Tänk om man såg en lärare i en reklam för en vibrator?
"Haft en jobbig lektion?"
"Irriterad på all algebra?"
"Trött på att fingerknulla dig själv bakom matsalen?"
"Varför inte prova Jackrabbit 10 000?"
De skulle sälja som smör.
Det är massor av olika företag som skickar vibratorer till mig.
Jag fick en av Gwyneth Paltrow.
Ja, den var verkligen otrolig, sötisar.
Den var tillverkad av ekologiskt ankfett.
Och holistiskt utvunnen plast som faktiskt är till nytta för havet.
En av funktionerna är att när man stoppar in den,
löses den upp inuti en.
Och när man får orgasm flyger fjärilar ut.
Sen förvandlas de till sedlar och flyger hem till Gwyneth.
Jag fick en annan vibrator från ett mansföretag.
Den var inte laddad och jag fick betala för frakten.
Och den hade bara tre inställningar.
Alla lät som någon typ av bil.
Den första lät som en bil som inte ville starta.
Den andra lät som en F1-bil.
Helvete.
Den tredje lät som något slags traktoranka.
Med den följde en väldigt tjock instruktionsbok.
Den var som Da Vinci-koden. Hur många sätt kan det finnas att använda den?
Jag trodde att man bara stack in den
och så dök Lenny Kravitz upp.
Jag älskar Lenny Kravitz.
Jag älskar verkligen Lenny Kravitz.
Han är livstidsmedlem i min runkbank.
Yes. Ni vet väl vad en runkbank är?
Det man tänker på när man runkar.
Man spar det på banken.
Oj, förlåt. Jag fick…
Jag fick en vibrator av Lily Allen också.
Men Lilys var lite annorlunda, för den hade en lite sugmun, en liten…
Jag såg ut som Kourtney Kardashian och Travis Barker på röda mattan.
Sluta!
Men jag såg fram emot att testa den,
för jag tänkte att den kanske var mer än kofösaren jag är van vid.
Den kanske var lite långsammare.
Den kanske tänder levande ljus och spelar romantisk musik.
Den där sexiga mannen i Bridgerton kanske knackar på.
Säsong ett, eller hur?
Vad fan hände med säsong två?
Jag såg på säsong två av Bridgerton:
"Nej. Nej. Varför pratar de med kläderna på?"
"Nej, jag ser om säsong ett."
Säsong ett av Bridgerton har laddats ner över en miljard gånger.
Hälften var jag.
Jag hade lite egentid och min man tog ut barnen en timme.
Eller ett år. Inte fan vet jag hur länge de var borta.
Och jag bara:
"Hej, Lily."
"Läget?"
Sen lade jag Lily på min situation.
Och herregud!
Jag klämde fast den slynan.
Jag klämde fast den slynan som en Kardashian med en vit manshora.
Kom hit!
Det gick väldigt hett till väldigt snabbt.
Inga levande ljus, ingen romantisk musik.
Inte en enda rollfigur ur Bridgerton.
Lily har tänder.
Hon bet nästan av mig klittan.
Det gick inte långsamt.
Istället hände allt på en gång.
Jag skrattade hysteriskt, grät lite, pruttade…
Jag kom som en demon.
Sen stod jag helt plötsligt i köket
och bredde mackor åt barnen med bedövade ben.
Oj, Lily.
Jävla Lily.
Oj, Lily.
Jag sa det på en annan föreställning
och en kvinna ställde sig upp och skrek:
"Skicka länken!"
Sen satte hon sig jämte sin man igen: "Du ska fan inte…"
"Du ger mig alltid parfym. I år köper jag min egen julklapp."
"Skicka länken."
Det visar sig visst att jag är ganska politisk.
Jag visste inte det, men jag har visst en hel del att säga
och inga som helst bevis.
Ingenting.
Men internet får oss att tro att vi måste säga
vad vi vill, när vi vill, hur vi vill.
Och att alla andra så gärna vill höra.
Internet får oss att tro att vi är mycket smartare,
mer begåvade och skickligare än vi är.
Aldrig i hela mitt liv
har jag mött fler människor som kallar sig entreprenörer
än de senaste månaderna. Herregud.
Ingen är bara typ läkare.
Eller typ ingenjör. Tråkigt!
Nej, nu är alla entreprenörer, och de berättar gärna om det.
Ja, hej. Hejsan, hej. Jag är entreprenör.
Jag är entreprenör.
Det betyder att jag hjälper till att skapa innehåll
på en multimedial plattform där jag fokuserar på gräsrotsnivån
av kopplingar mellan varumärken på nära och långt håll,
så att vi har superfokus på nyckelord som "kopplingar" och "gräsrot".
"Jag är entreprenör." Man bara: "Jaha."
"Okej, du verkar ha mycket att göra.
Vad gör du under en arbetsvecka?"
"Ja, tack. Som entreprenör…
Jag säljer filthattar på marknaden varannan onsdag
mellan 11.16 och 11.24.
Min partner är också entreprenör. Han samlar på fjärilar.
Hans föräldrar har faktiskt precis köpt vårt andra hus i bergen,
granne med Chris Hemsworth. Det går jättebra för oss."
"Jaha, okej, jag förstår. Förlåt. Du är inte entreprenör.
Du är en idiot."
De har alltid så konstiga namn dessutom.
Så hade de inte förr.
År 1999 hette de Troy och Alisha,
men idag kallar alla dem för Lacrosse och Stekspade.
Världen är galen.
Helt sjötokig. Vet ni vem som ska rädda oss?
Rihanna.
Jag menar fan allvar, vänner.
Rihanna räddar oss. Hon är drottning av allt.
Hon snackar om inkludering och kroppspositivism.
Alla produkter hon ger världen gör samma sak.
Hon står verkligen för det hon snackar om.
Hennes underklädskollektion Savage X Fenty
passar så många olika kroppstyper.
Och nu på grund av henne har andra underklädesmärken tagit efter.
Till och med Victoria's Secret
har äntligen börjat sälja fler storlekar. Det är helt fantastiskt.
Men jag ska bara nämna om Victoria's Secret,
att de kunde anstränga sig mer.
Fan vet att de har gjort sitt bästa för att få oss att hata oss själva i åratal.
De kan…
Ja.
Men nu har vi Rihanna och allt är bra igen.
Hennes Savage X Fenty-underkläder är så himla sexiga.
De är så sexiga. Till och med produktnamnen är sexiga.
En behå de har heter "Glossy Flossy".
Inte "Over Shoulder Boulder Holder".
En kjol med öppen bakdel heter "Little Tart".
Håll käften, vad sexigt.
Hon har också en grenlös overall som heter "Gathered Mesh".
Så sexigt.
Jag satt på hennes sajt och köpte allt,
och då insåg jag vad hon inte hade.
Extra stora trosor som inte luktar för den sista dagen av mensen.
Vet ni vilka jag menar? Ja, det vet ni.
De håller salladsbladen på plats och suger upp livmoderssaften.
En kille längst bak sa precis: "Herregud."
Vad glad jag blir!
Vad var värst för dig? Salladsbladen eller livmoderssaften?
Ja.
Har ni sett Savage X Fentys catwalk?
Jäklar, vad sexigt.
Den kan ni ha i runkbanken. Varsågoda.
Alla på catwalken är så olika.
Det finns så många olika kroppsformer.
Så många former.
Stora, små, svarta, vita. Klumpiga, buckliga. Vad som helst.
Men alla är väldigt viga.
Folk på den catwalken kan slamphuka och slicka sig på ryggen samtidigt,
med samma självsäkra sexuella ögonkontakt.
Gudinnor som är så viga att de kan sparka och twerka
och amma på samma gång.
De är så sensuella, jag älskar det.
Jag skulle gärna vilja se hur kläderna ser ut
på en som har haft en medelålders kvinnas kropp sedan hon var 12.
Nån som inte sparkar upp benet varje gång hon hör "WAP",
utan istället hämtar hink och mopp åt din drypande fitta.
Ja.
Jag skulle vilja se hur den grenlösa overallen i nättyg ser ut
på någon som heter Patricia.
Ja. Alla känner Patricia.
Hon är praktiskt lagd. Hon har mycket att göra.
Hon är trött.
Men Patricia kan vara sexig när hon vill, hör ni!
Men om hennes man vill ha sex för ofta
ringer hon polisen.
Kan ni föreställa er Patricia i kulisserna när hon gör sig klar?
Cindy Crawford är där,
och allt hon gör är bara Cindy-jävla-Crawford-fantastiskt.
Lizzo är där.
Lizzo bara: "Ja, för fan!"
Bitch!
Och de bara: "Patricia, det är din tur."
Patricia bara: "Ja. Jag har varit här i 40 minuter. Jävla parkering.
Kan vi skynda på? Jag ska hämta i skolan om 20 minuter."
Sen kommer Patricia ut
och berättar om för- och nackdelarna med varje produkt.
Hej, Patricia heter jag.
Jag ville bara berätta lite om den här läderstringtrosan.
Vi rekommenderar inte att den bärs efter kryddig indisk mat.
Som ni ju vet kvittar det hur mycket man torkar sig,
ibland fastnar saker.
Och så färgerna. Den här finns i rött, svart
och i en begränsad tid, rödbrunt.
Låt oss tala om bröstvårtetofsarna.
För er drottningar där ute som liksom jag har bröstvårtor stora som tallrikar…
…köp inte de här.
Vänta på silkesplättarna som kommer nästa månad.
Sen ville jag också nämna den låga spetstrosan jag har på mig.
Jag har fått många mejl om den.
Ni undrar om ni ska köpa den
om er mage når ner till fittan.
Vi säger:
"Ja, för fan."
Vi älskar magar som når till fittan. Ni ska inte skämmas för dem.
Istället ska ni acceptera dem.
Gör bara ett tydligt val mellan att antingen stoppa in,
eller låta henne hänga ut.
Jag vill bara se till att alla kameror ser.
Alla kamerakillar bara: "Ja, vi ser."
Jag har precis filmat klart min första Netflixserie, som…
Ja, tack.
Tack. Det var häftigt.
I den gjorde jag mitt livs första sexscen.
Och jag skulle komma, få orgasm, i den scenen.
Min första replik i scenen var till och med:
"Jäklar, jag kommer."
Ursäkta, mina damer.
Det betyder att avsluta.
Ja.
Alla männen bara: "Ja, det betyder det."
Jag pratade med min man om det.
Jag bara: "Jag måste göra en sexscen."
Han bara: "Hur känns det?"
"Bra. Jag är lite nervös, för jag ska få orgasm i den."
Och han bara…
"Vilken min tänker du göra?"
"Den jag gör två gånger om året. Stick och brinn."
Jag kom dit och fick träffa min motspelare.
Han var så trevlig, vi pratade och han frågade mig:
"Är det något du inte vill att jag gör?"
Jag bara: "Nej, då. Jo, förresten."
"Kan du låta bli att gosa med min dubbelhaka?"
Det var okej med honom, så bra.
I filmbranschen finns det numera intimitetscoacher.
Eller intimitetskoordinatörer. De är toppen.
De finns till för att skydda oss från Harvey Weinstein.
Det är ett stort jobb.
De ska se till att alla salladsblad är undangömda
och att alla vet var de får och inte får röra,
och hur hårdhänta de får vara.
Vår intimitetskoordinator var toppen. Hon hade varit dansare.
Hon hade turnerat med musikalen Chicago, och hade väldigt bra tips till oss.
I scenen skulle jag sitta på honom och…
Ja, just det, tjejer. Så kan man visst göra.
Sitta?
Jag brukar gå och lägga mig,
lägga mig på sidan och vänta, typ.
Inte den här gången. Jag skulle vara överst.
Vad är det här? En exotisk fransk film?
Så…
Jag satt på honom, och jag frågade intimitetscoachen:
"Kan du komma lite?"
Hon kom, och jag frågade:
"Vad gör jag med ansiktet?"
Jag är ju skådespelerska. Jag kan spela.
Jag kan verkligen spela det.
Men det här är teve!
Jag visste inte, men hon hade ett tips.
Hon sa: "Du vet när man tar tops i öronen? Så där."
Den kan ni använda där hemma, tjejer!
Den kan ni ha där hemma.
En gåva från mig till er.
Ni kommer att komma hem ikväll,
och era partner kommer att fråga: "Har du lust?"
"Ja, jag ska bara hämta tops."
Ni kommer att skicka bilder till mig.
Tops. Genialt.
Ansiktet är klart. Jag är redo.
Sen var vi tvungna att repetera. Vi bara…
Håll käften. Vi höll på så här.
Vi höll på så här och då kom hon och sa nåt om mina höfter.
"Nu trycker du liksom framåt mycket.
Kan du inte ta och testa att skjuta dem bakåt istället?
Skjut dem bakåt, så här."
Jag bara:
"Vem knullar så?"
Nej.
Då sa hon:
"Folk som kommer."
Alla som kommer!
Alla jävlar som kommer.
Herregud.
Sen hade vi repeterat färdigt och skulle just börja filma.
När regissören ropade "tagning" räknade hon in mig med fem-sex-sju-åtta.
Jag bara: "Okej, bitch. Du skojar inte, nu kör vi!"
Så vi håller på, och det känns jävligt bra.
Jag hade hår och smink, ljuset var perfekt
och det var en stängd tagning så väldigt lite folk.
Vi höll på så här.
Jag tittade ner och min motspelare tittade upp: "Jättebra, gumman."
Jag bara: "Tack." Vi höll på. Vi filmade alla vinklar.
Sen sa regissören "bryt", och vi bara: "Hurra, vi gjorde det."
För jag var faktiskt väldigt nervös innan.
Man har hört en del hemska historier, men det var en positiv upplevelse för mig.
Jag kände mig omhändertagen och trygg.
Jag kände mig lite frisläppt efteråt.
Jag är också produktionsledare för serien
och jag bad att de skulle skicka mig en klippning samma kväll.
Ja, de skickade den samma kväll.
Jag kom hem och satte mig,
hällde upp ett litet glas vin,
och började titta.
Herregud.
Jag vet inte vad som hände!
Jag trodde verkligen att jag såg ut som Demi Moore i Striptease.
Nej, jag såg ut som en terrier som juckade mot en tennisboll.
Min man gjorde rätt i att oroa sig för vilken min jag skulle göra.
Det enda sättet att beskriva min min
var som ett tyst maskingevär…
Ni ska hålla ögonen öppna efter min nya Netflixserie.
Tack för att ni kom, Sydney!
Klara?
Nu!
Tack!
Hejdå!
Undertexter: Sara Palmer