Downloaded from YTS.MX
ЗНЯТО В СІДНЕЙСЬКОМУ ОПЕРНОМУ ТЕАТРІ
Official YIFY movies site: YTS.MX
НА ЗЕМЛІ ҐАДІҐАЛІВ НАРОДУ ЕОРА
Ну що, Сіднейський оперний!
Вітайте на сцені Селесту Барбер!
Привіт!
Так!
О так!
Здоров, Сідней! Як справи?
О, це крутяк!
Вітаю, народ, це спеціальний контент Netflix!
Це просто чума.
Я така щаслива бути тут. Це так…
Ми із чоловіком разом уже 19 років, ага,
і успіх наших стосунків
на 100 % спирається на відстань.
На те, що ми знаходимося окремо.
Ми так добре одне за одним сумуємо,
так добре…
Аж от стався локдаун,
і він був скрізь.
Увесь клятий час.
Якщо не його обличчя тут,
то його член тут.
Це занадто.
Усе втратило свої межі.
Усе збільшилося.
Але не його член. Ось масштаб.
Знаєте, 19 років — це довго, як на мене.
Ми багато пережили разом.
Я в 21 рік стала мачухою його доньки.
У нас дуже міцний зв'язок,
але я вам скажу, локдаун нас ледь не зламав.
Як у біса люди вагітніли в цей час?
«Це наше ковідне дитятко.
Ми не могли відірватися одне від одного».
Як?
Ми не могли знайти, куди подітися одне від одного.
Іноді ми цілий день
просто сиділи на різних кінцях дивана в повній тиші
і час від часу тицяли одне одному фак.
«Тримай, друже. Це тобі на сьогодні.
І ось тобі ще парочка на завтра».
Ми весь час були за 20 хвилин від розлучення.
Актриса Джеймі Лі Кертіс одружена 27 років, так?
Двадцять сім років!
Її кілька років тому спитали в інтерв'ю:
«У чому секрет довгого шлюбу?»
Вона сказала:
«Не йди».
Так і сказала. Ось так: «Просто не йди.
Так, лишайся в автобусі —
автобус їхатиме далі.
Пейзажі за вікном можуть змінюватися,
а ти просто лишайся в автобусі».
Не думаю, що багато хто з нас так скаже після локдауну, га?
Ні. Я б уперіщила цей автобус у дерево,
підпалила б його й дременула звідти.
Хоча не все було так погано.
За цей час я дещо дізналася про чоловіка.
Наприклад, щоразу, коли він п'є воду,
він просить дати п'ять.
Щоразу.
«Зараз десята ранку,
і я вже випив свої два літри води».
«Молодець, любий.
Церемонія нагородження о шостій. Молодець».
Я дізналася, щоразу, коли ми посваримося, він прибирає в хаті.
О так. Повірте, кілька сварок я вчинила на пустому місці.
Ще я побачила, як часто він хоче зі мною сексу.
Але, що важливіше,
наскільки часто я відмовляю.
Я ж цього зовсім не розуміла.
Він шукав різні підходи.
Пробував спонтанність.
«Мала, глянь. Діти сидять в айпедах.
Не хочеш трохи обідньої насолоди?»
А я така:
«Ні, дякую».
Або вдавався до романтики:
«Я набрав нам ванну з піною. Ходімо приймемо її разом».
А я: «Я чиста, друзяко. Відвали».
Згодом він здався.
Іноді він вискакував увесь голий.
«Які плани?»
«З тобою ніяких».
Його не зупиняло навіть те, що я міцно спала.
Я хропіла, а він приставав:
«Гей.
Хочеш трохи…»
Я: «Ні. Припини. Відчепися!»
«Тоді можна я полежу тут і сам про себе подбаю?»
«Так, але потім прибери за собою».
Він: «Перепрошую?»
«Та потім посваримося, не переймайся».
Однак,
проживши разом 19 років,
він зрештою сказав найромантичніше, що я чула.
Ніколи не забуду.
Одного дня він підійшов до мене, подивився просто в очі й сказав:
«Крихітко.
Гайда в ліжко залипати в телефони, доки вони не висадяться».
Я його трахала всю ніч.
Отож, будучи постійно вдома з дітьми,
я зрозуміла, як швидко вони виростають,
і як сильно я із цим не справляюся.
Зовсім не справляюся.
Я хочу, щоб вони завжди були малятами.
Я кричу на дітей, коли вони виростають з одягу, і не купую новий.
«Ви самі вирішили рости. Викусіть. Самі винні».
Одяг мого 11-річного такий вузький, наче він фанат Брітні.
«Давай, синку. Свободу Брітні. Мітингуй. Пішов».
Моїм хлопцям вісім і одинадцять.
Я досі про всяк випадок мию їхні причандали.
Іноді я їх штовхаю, сподіваючись, що вони заплачуть і обіймуть мене.
Я не могла годувати своїх немовлят груддю,
тож тепер я їм: «Хочеш спробувати? Ну ж бо.
Спробуймо».
Зі мною не все добре.
Я хапаюся за миті, що проводжу з ними.
Тож, лишившись удома, я почала проводити вечірній обряд.
Підготовку до сну.
Мої хлопці живуть в одній кімнаті.
І завжди будуть.
У них два односпальні ліжка,
і я люблю заходити й готувати кімнату.
Вимикаю світло, вмикаю зірки на стелі,
додаю ароматів лаванди або ще чогось приємного.
Хлопці заходять, стрибають у ліжка,
і ми любимо співати пісеньку.
Класику. Наша улюблена…
Ой там зірочка блищить
В небі синім мерехтить…
Я завжди думаю про те, які спогади матимуть хлопці, коли подорослішають,
і якою їм згадуватимуся я,
тож дуже сподіваюся, що це їм запам'ятається,
бо зараз для них особливий час.
Я ввела в цей вечірній обряд вино.
Не лише ж про дітей думати!
Гляньмо правді в очі. Був локдаун,
тож я встигала налигатися ще до середини тижня.
Після пари пляшок вина до п'ятої вечора
я розуміла, що мене трохи відносить від «Зірочка блищить»
кудись у бік Кейсі Чеймберс року так 2002-го.
Чи я недостатньо вродлива?
Чи моє серце надто розбите?
І до вихідних це лайно досягало апогею.
У суботу ми відкривали пляшку текіли.
З'являлися пакетики з травою.
І я розуміла, що вони дорослішають,
усе котиться в сраку, ми всі однаково помремо, тож…
Абсолютно кожен з нас Кожен з нас, кожен з нас
Абсолютно кожен з нас У цілому світі
До неділі мої діти мали моральну травму.
Так. Неділя — це класно.
Я така ходжу домом: «Хлопчики.
Час вечірніх процедур», —
і розумію, що вони в ліжку з другої дня,
удають, що сплять…
«Капець».
Зараз діти такі розумні. Здуріти!
Вони такі розумні…
Я в дитинстві не знала нічого.
Нічого взагалі.
І моїм батькам це подобалося.
Якщо мої батьки казали, що ми кудись їдемо,
я просто сідала в машину.
Згодні?
Ми просто сідали в машини.
Я не питала, куди ми їдемо.
Клята дурепа.
Просто сідала в машину.
А якщо й питала,
то це мене змушувала дурна сестра,
на що тато реагував зі стиснутими зубами й суворим поглядом:
«Залазь у машину».
«Точно. Пробач».
Нам батьки відверто брехали.
Казали: «Дівчата, ми їдемо в Діснейленд».
І ось ти лежиш,
у тебе вперше беруть мазок. Якого…
Я собі водяні гірки уявляла інакше.
Зараз так не можна.
О, у жодному разі.
Обізнані малі покидьки.
За таке вам випишуть заборонний ордер.
Я маю надавати своїм дітям
детальний план того, що ми робитимемо весь день,
і маю перевіряти кожні десять хвилин,
чи вони емоційно на хвилі з розкладом.
Це занадто.
Це так виснажує…
Але я намагаюся іти в ногу з часом.
Якось мої хлопці гралися разом,
і мій восьмирічний назвав одинадцятирічного дівкою.
Я сказала: «Вибач, але ні.
Не називай його так. Це принизливо для жінок».
Тут він повернувся до мене
і каже: «Чому? Я ж сказав це не тобі,
а він не жінка».
Бляха.
От чорт.
Малий розумник.
Люблю, коли хлопці грають.
Це нагадує, як я грала зі старшою сестрою.
Олівія на чотири роки старша.
Коли ми росли, я була цілковито нею одержима,
і ми були абсолютно різні.
Вона була як Pearl Jam і сувора.
Я була як Spice Girls і сандвічі зі стимуляторами.
Але я була нею одержима,
і байдуже, що вона мені робила.
Якось вона скористалася моєю головою
як сходинкою в басейн.
Про всяк випадок: у нас були сходи в басейн,
нормальні.
Але вона захотіла так.
Я була в басейні.
Вона стала на мою голову, і, пірнаючи з неї,
штовхнула, і мене вдарило об край басейну.
Кров була скрізь.
Пам'ятаю, я вилізаю із цієї кривавої ванни,
а вона на мене кричить:
«Не кажи мамі!»
І я:
«Не скажу.
Не скажу. Будь ласка, не припиняй зі мною гратися».
Ще вона мені розповіла,
що ми мали старшого брата на ім'я Майкл,
і що він помер від сказу обличчя.
Так. Найгірший тип сказу.
Вона змусила пообіцяти, що я нічого не казатиму батькам,
бо їм досі дуже важко.
Вона розповіла,
що мама з татом поховали його під гаражем, щоб він був поряд.
Потім вона повела мене в цей гараж,
щоб ми могли його «пом'янути» разом.
Поки я шалено шукала святиню Майкла,
вона штовхнула мене, вимкнула світло,
зачинила двері й замкнула.
Байдуже. Поки вона зі мною тусувалася,
я була щаслива боятися привид вигаданого брата.
Коли я росла, крутішими за мою сестру були лише її друзі.
Здуріти!
Коли її друзі приходили до нас додому,
я заводилася.
Викладалася на повну.
Ви за це платите гроші. Їм було безкоштовно.
Так. Мені це подобалося.
Для мене це було як Супербоул. Я так раділа!
Пам'ятаю, мама кликала: «Олівіє? Джейн прийшла».
І я: «О, починаємо.
Звісно, срана Джейн прийшла.
Довбана Джейн.
Так, клята Джейн».
Я так раділа.
Я ішла до батьків: «Бадьоріше, ви двоє.
Не запоріть мені все.
Джейн!
Джейн!» — Я була заведена.
Щойно Джейн заходила в мій дім,
я була крута як ніколи. Найкрутіша з людей.
Підходила до неї і казала: «Здоров.
Джейн, так? Та байдуже.
Ага. Я бачила тебе в школі. Байдуже».
Я поговорила з Джейн!
Потім я ховалася в різних місцях у будинку
на випадок, якщо знадоблюся.
«Схованки? Ні, гаразд».
Або раптом Джейн зголодніє.
Я з'явлюся нізвідки, як агент з нерухомості у власному будинку.
З найнепотрібнішою інформацією.
«Джейн, як справи? Рада бачити.
Хочеш перекусити? Я тобі допоможу.
Ходімо в кухню з відкритим плануванням. Я проведу до холодильника.
Ти помітиш, що в холодильнику,
коли відчиняєш дверцята, вмикається світло.
Це мало кому відомо.
Тож пригощайся чимось, і, якщо захочеш, трохи пізніше
я покажу тобі сходи в басейн».
Так, я ніколи не вміла спілкуватися.
Ні. І зараз стало ще гірше,
бо тепер люди хочуть зі мною зависати.
А я не хочу.
І я… Я не хочу цього робити.
Бо не вмію. Мені це важко.
Мені дуже важко теревенити.
Це мені чудово вдається п'ять хвилин.
Я іду на будь-яку вечірку,
роблю якісь недоречні, але смішні спостереження за всіма,
хвалю господиню
за вишуканий дорогий інтер'єр.
І на цьому все.
Мені більше нічого сказати.
Я починаю панікувати,
висміюю велику щелепу в дитини.
Кажу, чорт, бачили…
Це не… Мій чоловік дивиться, що я панікую,
і вривається в цю сцену.
Він вривається і забирає мене, як герой.
Кажу вам, мій чоловік такий соціально вправний,
що аж бісить.
Бо я не думала, що настільки вродливі
мають ще й розумітися в житті.
Обери свою доріжку.
Але він такий. Він соціальний.
Він раптом стає гарним співрозмовником.
І це цікаво, бо в шлюбі він мовчазний,
але з повними незнайомцями він не затикається.
Знаєте його улюблене місце на землі?
Переднє сидіння убера.
І це не наша грайлива назва.
Він обожнює переднє сидіння убера, і буквально б'ється зі мною за нього.
Такий: «Геть, сучко. Мені ще шмарклі жувати».
Стрибає на переднє сидіння і починає,
раптом стає паном Балакучість і емоційно доступною людиною.
А якщо в розмові виникне трохи природного затишшя,
він має цілий репертуар маячні, яку він висмикує,
готовий діяти.
Йому завжди є що сказати про погоду.
Він знає якусь туманну статистику з рослинництва.
Я зазвичай сиджу ззаду,
гуглю собі.
«Що таке рослинництво?»
І він такий політично підкований, розважається неймовірно.
Я за ним спостерігала, щоб навчитися.
Я теж так хочу.
Ми на сімейному святі і я за ним спостерігаю.
Він підійшов до групи незнайомих людей.
Ось так. Ніхто не сказав: «Геть, довбню!»
Він сам підійшов до групи людей.
І почав говорити.
Йому почали відповідати.
Усі балакали й ніхто не пітнів.
Аж раптом виявилося, що всі жінки цікавляться рослинництвом.
Здавалося, що всім подобається, тож я подумала: «Я теж так можу.
Схоже, це легко».
Я побачила групу людей. Підійшла, уся така впевнена.
Кажу: «Привіт.
Ви всі схожі на шльондр. Хочете фото?»
Хтось ще думав, що міжнародна пандемія —
слушний час кинути антидепресанти?
Ні?
Лише я?
Ну давайте!
Отже, злізти з антидепресантів —
це схоже на торбу в'ялих членів.
Це найгірше.
Антидепресанти, які я приймала,
виводяться з організму десь шість тижнів, якщо все робити правильно.
Можна, звісно, зірвати пластир,
якщо бажаєте комусь смерті.
Але рекомендується робити це повільно
і давати їм помалу виходити з вашого організму шість тижнів.
Отже, я давно хотіла злізти з антидепресантів,
бо я вилікувалася.
Знаю, це так не працює, але…
Коли я говорила з усіма моїми лікарями,
вони всі казали…
Бляха, я що, Джо Роґан? «З усіма лікарями».
Коли я говорила з моїми двома лікарями,
вони казали, що зараз для мене не найкращий час,
бо я багато подорожую, роботи то пусто, то густо,
і стверджували, що в моєму житті немає постійності.
«Красно вам дякую».
Коли стався локдаун, вони подумали,
що зараз буде вдалий час, бо я на одному місці.
Кажу: «Так, хлопці, чудова ідея.
Можливо, це найкраще ваше рішення.
Замкнімо її в крихітній квартирці, коли у світі ніщо не певно,
і заберімо єдине, що тримає її вкупі».
Тож я вирішила це зробити,
і маю вам сказати,
мені було дуже важко,
бо я зрозуміла, що на препаратах
я існувала як трохи оніміла й п'яна…
Таке «гей!» увесь час.
І до мене дійшло, що, позбувшись антидепресантів,
я почала існувати
трохи як якийсь клятий монстр.
Але нікому не діставалося так сильно, як моєму чоловіку,
бо він ніколи не знав, що йому випаде.
Він приходить у кухню: «Привіт, люба. Як ти?
Я в магазин, щось потрібно?» — І я:
«Кляті магазини!
Магазини! Кляті магазини!
Магазини! Що ж мені потрібно?
Що мені потрібно?
Можна мені
шість "Твіксів" і чотири "Марси"?
О, і трохи кориці».
Він перепитує:
«Шість "Твіксів" і чотири "Марси"?»
І тут я повертаюсь:
«І трохи кориці.
Я ще й кориці хотіла.
Ти мене ніколи не слухаєш!
Я хочу шість "Твіксів",
чотири "Марси"
і трохи кориці!»
Тож він мені: «Ну припини. Усе ж добре.
Усе буде добре».
«О, то все добре?
Усе буде добре, кажеш?
Відверта неповага, з якою я постійно стикаюся…»
Я стала злою Кейт Бланшетт.
«Як ти смієш думати, що з усіх людей
ти можеш говорити до мене…»
І, здається, усіма персонажами «Володаря перснів».
«У магазин зібрався, мій скарбе?
Подумай ще раз, вилупку!»
Це був чарівний час для нас усіх.
Ще я страждаю на СПАУ.
Це… Це не жарт.
Добре знати, що ми з вами заодно, Сідней.
СПАУ.
Синдром порушення активності та уваги,
а це означає, що мені дуже важко
тримати щось у голові,
і мені вкрай важко стояти спокійно й…
зосереджуватися.
Мені діагностували СПАУ в 16 років,
і тоді, господи,
це було настільки соромно…
Коли це діагностували, я думала, що це кінець світу.
Мені було дуже соромно і я не хотіла, щоб хтось знав.
Мені було важко в школі,
тож батьки вирішили поговорити з учителями,
хай ті знають про мій діагноз
і про лікування,
може, будуть трохи поблажливіші.
Не вийшло.
Пам'ятаю, одна вчителька: «Селесто, знаєш,
тепер ти виноситимеш сміття
з усієї школи до кінця року,
і я не розповім твоїм однокласникам…»
Це жах!
Тепер усе не так, і це добре.
Зараз ніби круто мати СПАУ.
Він наче є в усіх.
І всі ним користаються як виправданням.
Хтось у кафе лізе в чергу перед тобою.
«Ой, вибачте, просто я нейрорізноманітний».
А я:
«Привіт. Я теж.
Я тут уже 40 хвилин.
Котися в кінець черги, Ілоне Маску. Іди в сраку.
Геть».
Але зараз люди просто розкидаються цими термінами,
щоб виправдати гівняну поведінку.
Ви чуєте, як політик каже…
Вибачте, політики.
Збоченець. Ой, вибачте.
Так, в Америці цей жарт сприймають інакше.
Але ви бачите політика на пресконференції,
і він каже: «Добридень. Мені щойно сказали, що я в…»
«У спектрі». — «…у спектрі.
Тому я запхав руку їй під спідницю. Отак».
Або ви чуєте, як футболіст каже…
«Ні, я напав на неї лише через те,
що моя мама щойно сказала, у мене СПАУ».
Ні! Ненавиджу.
Я просто втілення СПАУ, правильно?
Діагностували в юності,
я десятиліттями лікуюся,
і мушу сказати,
я ніколи не пхала свій член туди, де йому не раді.
Чесне слово.
Я почала приймати нові ліки від СПАУ, і це добре.
Легше зосередитися,
але один з побічних ефектів — вони посилюють мою тривожність.
Вона зараз на всю.
Тож я мушу рухатися, аби її побороти.
Я багато ходжу.
Люблю ходити. Я від ходіння кайфую.
Роблю це скільки можу. Я підіймаюся якомога раніше.
Намагаюся встати о шостій, щоб ходити, коли нікого немає.
Я так думала. Виявляється, о шостій ранку гуляє багато людей.
І всі, хто гуляє о шостій ранку,
обожнюють розповідати, що вони о шостій гуляли.
Я наче приєдналася до ранкового клубу теревенів,
в якому не хочу бути.
Я просто волочу свою сумну дупу,
роблю необхідне.
І тут бачу одного з них.
Зазвичай це літній білий чоловік з прямою спиною,
що насолоджується привілеєм. «Привіт».
Це працює.
Він займає всю доріжку, не обираючи бік.
Вона вся його.
Але, підходячи трохи ближче,
він не може вирішити, якою доріжкою іти.
О так. Яка цікава гра о шостій ранку.
Клятий…
«Ви це…» — і коли він ще наближається,
починається якась ірландська джига.
«Вибери сторону, Майкле Флетлі. Давай!»
З усіх, хто ходить о шостій ранку,
мені подобаються жінки у віці,
що зазвичай із сонцезахисним козирком
і сумкою-бананкою, бо вони не знають, скільки гулятимуть.
Вони такі всі на ногах.
Не планують абсолютно нічого, однак вони найзайнятіші.
Дуже зайняті. Стільки справ.
Стільки роботи. Але чого вони не роблять,
то це не сидять з онуками.
Люблю цих жінок.
Кого ще не можна уникнути на ранковій прогулянці?
Феміністку другої хвилі, яка щойно закінчила розминку.
І вона завжди в спортивному костюмі,
який лише трохи темніший чи світліший за її шкіру,
тож вона завжди здається майже голою.
І це мене лякає.
Бо я не знаю, чи вона знає. Ще рано.
І я така:
«Гей, пробачте… О, курва!
А, ні, пробачте, я бачила лише контур, і не була впевнена.
Так, розумію. Звільни цицю, звільни кицю».
Мені подобається.
Вони такі гучні
й такі впевнені,
і хочуть, щоб ти знала, які вони гучні й упевнені.
Вони мене бачать і така: «Бачу тебе, моя сучко.
Поглянь, яка ти гарна.
У твоїх стягуючих лосинах і светрі оверзайз. Так!
Хапай цей день за яйця, сильна сучко.
Глянь, які ми сильні сучки.
І не давай чоловікам або некрасивим жінкам
казати, чого ти не можеш мати.
Ми сучки й ми сильні!»
Що ще я не люблю на прогулянці.
Собак, що серуть.
Їх так багато…
І вони мене чекають, кажу вам.
Чекають мене. Правда.
Бачать, як я виходжу з-за рогу,
і горбляться.
І ти вже знаєш, що їхній сфінктер готовий вибухнути від радості.
Вони дивляться мені в душу.
І вони серуть,
поки за ними сходить сонце.
Цей образ не викинути з голови. Кажу вам, я пробувала.
Ти намагаєшся не дивитися в очі й тікаєш.
Я не тікаю.
Я йду в помірному темпі, а вони йдуть за мною.
«Куди ти йдеш? Я можу це робити й дорогою».
Бляха.
Собаки, що серуть.
Я зараз багато що отримую. Іноді це подарунки від людей,
і це приємно.
Люди мене люблять,
і я їм дуже вдячна.
Але…
Дякую.
Мушу сказати,
здебільшого мені присилають продукти компаній.
Присилають в надії, що я їх рекламуватиму,
проводитиму розпакування. Знаєте, що таке розпакування?
Компанія присилає продукт
якомусь інфлюенсеру,
інфлюенсер запалює 40 000 лампочок,
замикає дітей у ванній на дві години
і знімає себе під час відкриття подарунка.
Ось так: «Ой, ви тільки подивіться!
Я щойно отримала цей найдивовижніший подарунок
від Prada.
Він коштує одинадцядесят мільярдів доларів,
і я подумала, що буде неймовірно, якщо я з вами цим поділюся,
бо ви собі такого ніколи не купите, бо ви бідні й потворні.
Лайкайте й підписуйтесь».
Розпакування.
Мені прислали
вісім вібраторів за два місяці.
Це забагато пластикових членів удома.
Слухайте, я розумію. Я маю аудиторію,
я з нею взаємодію,
і компанії роблять розумно,
що присилають мені речі в надії, що я їх рекламуватиму
вам, рок-зірки.
Але вісім членів?!
Здається, вони тут дещо промахнулися.
Хтось у їхній компанії погано працює. Я не найсексуальніша людина.
Я майже не трахаюся.
Ні.
Але, пані, скажу вам так.
Я вірю, що ми всі
свого роду сексуальні богині.
Хай там як.
Та я не демографічний показник, бо так нам каже суспільство.
Так каже маркетинг.
Люди в рекламі вібраторів
зазвичай дуже молоді, зовсім безволосі,
з густими бровами.
Я не…
Це не…
Це не я.
Це не я. Це дуже специфічний тип людей.
Ви ніколи не побачите вчительку, і я кажу про справжню, наприклад, математичку,
в рекламі вібраторів.
Усі згадали свою математичку?
Згадайте.
Уявляєте вчительку в рекламі вібраторів? Виглядало б так:
«Важкий день у школі?
Тебе вимотує алгебра?
Набридло шурувати в собі пальцями за кіоском?
Спробуй Кролика 10 000!»
Розкуплять як гарячі пиріжки.
Вібратори мені присилає безліч різних компаній.
Один був від Ґвінет Пелтроу.
«О, так, це було неймовірно.
Він зроблений з органічного качиного жиру.
І з екологічного пластику,
корисного для океану.
Одна з його особливостей — при введенні
він у тобі просто розчиняється.
А коли кінчиш,
з тебе вилітають метелики.
Вони перетворюються на бабло, що летить до Ґвінет».
Ще один вібратор мені прислала чоловіча компанія.
Доставка не була сплачена, платити довелося мені.
У нього
було лише три режими,
і всі звучали як машина.
Перший режим — як машина, що не заводиться. Так…
Другий режим — як болід «Формули-1»
Чорт забирай!
Третій — наче тракторна качка.
Ось так: «Кря-кря-кря!»
І там була товстезна інструкція,
товщиною з «Код да Вінчі».
Скільки там способів використання?
Невже якщо вставиш цю штуку в себе,
з'явиться Ленні Кравіц?
Обожнюю Ленні Кравіца.
Так, дуже люблю Ленні Кравіца.
У нього довічне членство в моєму дроч-банку.
О так. Ви ж знаєте, що таке дроч-банк?
Це те, про що ви думаєте, коли дрочите, і ви це зберігаєте.
Ой, пробачте. А ще…
Ще мені надійшов вібратор від Лілі Аллен,
але Лілі був трохи іншим,
бо мав невеличкий присмоктувач. Такий…
Наче Кортні Кардаш'ян і Тревіс Баркер на червоній доріжці.
«Годі!»
Але було цікаво спробувати Лілі, бо я подумала, це буде
не просто зів'ялий електрошокер, до яких я звикла.
Може, він розкривається не одразу.
Може, свічки спалахнуть самі собою, почне грати приємна музика.
Може, той красень з «Бріджертонів» постукає у віконце.
Але перший сезон, так?
Що, курва, сталося в другому сезоні?
Я дивилася другий сезон так:
«Ні. Чому вони говорять
і на них одяг?
Ні. Увімкну перший сезон».
У першого сезону понад мільярд завантажень.
Половина — моя робота.
У мене було трохи часу на себе. Чоловік забрав дітей на годину.
Або на рік. Гадки не маю, скільки їх не було.
І тут я:
«Ну що, Лілі…
Привітики».
Я ввела Лілі в курс моїх справ —
і Боже мій!
Я схопилася за це стерво.
Схопилася за неї,
як Кардаш'ян за худорлявого трахаря.
Кажу: «Іди сюди!»
Ситуація дуже швидко загострилася.
Не було свічок. Не було приємної музики.
Не прийшов ніхто з акторів «Бріджертонів».
У Лілі були зуби.
Вона ледь не відкусила мій клітор.
Не було в цьому нічого повільного.
Натомість усе сталося майже одразу.
Я істерично сміялася,
трохи плакала, перділа…
Кінчила як демониця.
Потім якимось чином опинилася в кухні,
готуючи дітям обід на онімілих ногах.
«Ох, Лілі!
Ох, клята Лілі!
Ох, Лілі!
Ох, Лілі!»
Я розповіла це на іншому виступі,
одна жінка встала й прокричала:
«Дай посилання!»
Сіла назад біля чоловіка й така: «Навіть не думай…
Ти щороку даруєш мені на Різдво парфуми.
Цього року подарунок буде мій».
«Дай посилання».
Знаєте,
я досить політична.
Я цього не знала, але виявилося, що мені є багато що сказати,
і немає чим це обґрунтувати.
Ну взагалі.
Але інтернет змушує нас думати, що ми маємо висловлюватися
про що хочемо, коли хочемо і як хочемо,
і весь світ конче прагне це почути.
Інтернет змушує всіх нас вірити, що ми набагато розумніші,
талановитіші й майстерніші, ніж є насправді.
Я ніколи в житті не зустрічала
стількох людей, що називалися підприємцями,
як за останні місяці.
Боже мій!
Уже ніхто не просто лікар.
Або, наприклад, інженер — як нудно! — ні.
Ні, зараз усі підприємці, і вони люблять про це повідомляти.
«Так, привіт. Вітаю. Я підприємець.
Так, я підприємець.
І це означає, що я допомагаю створювати контент
для мультимедійної платформи, концентруючись на базовому рівні
зв'язку між брендами близькими й далекими, дбаючи
про повну концентрацію на ключових словах "зв'язок" і "базовий".
Я підприємець».
І ти така: «Ага, добре.
Мабуть, ти дуже зайнятий.
Який у тебе робочий тиждень?»
«О, так, дякую. Як підприємець, так…
Я продаю фетрові капелюхи на ринку щосереди
з 11:16 до 11:24.
Мій партнер теж підприємець. Колекціонує метеликів.
Його батьки щойно купили нам
другий будинок на горі, поруч з домом Кріса Гемсворта.
Справи йдуть чудово».
«А, ясно. Ні, перепрошую. Ти не підприємець.
Ти шльондра».
І в них завжди дивні ім'я, правда ж?
Яких не було раніше.
У 1999-му році вони були Трой і Аліша.
Тепер вони відомі як Лакросс і Спатула.
Світ здурів.
Збожеволів. Знаєте, хто нас урятує?
Ріанна.
Так, друзі, я не брешу.
Нас урятує Ріанна. Вона королева всього.
Вона — сама інклюзивність і бодіпозитивізм,
і всі продукти, які вона випускає,
такі само.
Вона буквально вкладає гроші в те, що проповідує, так?
У неї є лінія білизни Savage X Fenty,
і там випускаються моделі для стількох форм тіла!
І тепер через неї
інші виробники білизни почали робити те саме.
Навіть Victoria's Secret
нарешті почули розширювати лінійку розмірів, і це чудово.
Хоча швиденько скажу про Victoria's Secret.
Хай вони трохи докладуть зусиль,
бо бачить бог, вони десятиліттями з усіх сил змушували нас ненавидіти себе.
Тож хай вони…
Так.
Але тепер ми маємо Ріанну,
і все виправлено,
а її білизна Savage X Fenty така сексуальна.
Вона наскрізь сексуальна. Навіть назви продукції.
Один продукт називається
«Блискучий бюстгальтер з мінічашкою».
Так, це вже не «наплічне каменесховище».
Інший її продукт — «Чорна спідниця маленької пустунки».
Та ну вас. Це сексі. Ще один називається
«Зібраний сітчастий комбінезон з прорізом».
Сексі.
Була я якось на її сайті, купувала всіляке,
і зрозуміла, що єдине, чого там немає, —
це «Труханів без запаху на останній день місячних».
Знаєте такі?
Так, ви їх знаєте.
Вони утримують бадилля на місці й поглинають сік лона.
Хлопець на задніх рядах щойно: «Господи!»
Як же мене це веселить!
Пане, де я вас втратила?
На бадиллі чи на соку лона?
О так.
Ви коли-небудь бачили показ колекції Savage X Fenty?
Чорт, це сексуально.
Додайте у свій дроч-банк. Це безкоштовно.
Усі на тому подіумі такі різні.
Там стільки різних типів тіл.
Стільки фігур.
Великі, малі, чорні, білі.
Одні пухкі. Інші тугі. Та байдуже.
Але всі вони дуже гнучкі.
Люди на тому подіумі можуть нахилитися до підлоги, лизати свою спину
й утримувати сексуальний зоровий контакт.
Жінки настільки гнучкі, що можуть давати копняка, тверкати
й годувати груддю одночасно.
Вони всі такі чуттєві. Мені подобається.
Я б хотіла побачити, як такі продукти виглядають
на комусь із тілом жінки середнього віку
ще з 12 років.
На тому, хто не задирає ніг
щоразу, коли грає пісня WAP,
а натомість візьме й дасть тобі
відро й швабру, якщо бризкатимеш соком.
Так.
Я б хотіла подивитися,
як виглядає «Зібраний сітчастий комбінезон з прорізом»
на якій-небудь Патриції.
Так. Ми всі знаємо Патрицію.
Вона практична.
Вона зайнята.
Вона втомлена.
Стоп, Патриція може бути сексуальною, якщо захоче, так що цить.
Але якщо чоловік захоче сексу більш ніж двічі на місяць, вона викличе поліцію.
Можете уявити, як Патриція за лаштунками
готується виходити?
Коли там Сінді Кроуфорд,
це довбана Сінді Кроуфорд, і вона завжди неймовірна.
Ліззо за лаштунками.
Ліззо такий: «Курва, так!»
Сучка!
І тоді: «Патриціє, твоя черга. Ти готова?»
Патриція: «Так.
Я тут уже 40 хвилин. Парковка — лайно.
Можете поквапитися? За 20 хвилин треба забрати дітей».
Тоді Патриція виходить
і обговорює всі плюси й мінуси кожного продукту.
«Привіт, я Патриція. Не гаятиму час.
Хочу поговорити про шкіряні стрінги, які зараз на мені.
Не рекомендуємо одягати їх після гострого карі.
Бо, скільки б ви не підтиралися,
іноді щось застряє.
Розповім про кольори. Ці бувають червоні, чорні,
і одноразова акція — коричневі.
Тепер про китички для сосків.
Для вас, королеви, у яких, як і у мене,
соски розміром з тарілки, —
не купуйте.
Дочекайтеся шовкових накладок. Прийдуть за місяць.
І наостанок
хочу поговорити про мереживні бріфи з низькою посадкою, що на мені.
Мені про них багато писали.
Ви хотіли знати, чи купувати вам цей продукт,
якщо у вас пузце.
Так?
І ми кажемо,
обов'язково.
Пузце — наше все.
Ми не хочемо, щоб ви його соромилися.
Натомість ми хочемо,
щоб ви вирішили: заправляти його,
чи хай собі звисає».
Я хочу переконатися, що це зняли всі камери.
Усі оператори зараз: «Так, ми зняли».
Тож нещодавно я закінчила
зніматися в моєму першому серіалі Netflix…
Так, дякую.
Дякую, це було круто!
І в серіалі я мала брати участь у своїй першій постільній сцені. Це…
Я мала кінчити. У сцені в мене мав бути оргазм.
Ба більше, моя перша репліка в цій сцені:
«Чорт, я кінчаю!»
Пробачте, пані.
Це означає закінчити.
Так.
Усі чоловіки зараз: «Вона має рацію. Саме це й означає».
Я говорила про це із чоловіком.
Кажу, у мене буде постільна сцена.
Він питає: «І що ти думаєш?» — «Я не проти.
Трохи нервую, бо маю кінчити.
У мене має бути оргазм».
І він такий… «Ой.
Боже.
І яке ти зробиш обличчя?»
Кажу: «Не знаю. Може, те, що роблю двічі на рік? Іди ти».
Тож я йду на майданчик, зустрічаю партнера.
Він приємний, ми обговорюємо сцену,
і він каже: «Є щось таке, чого ти не хочеш, щоб я робив?»
Кажу: «Та ні… А взагалі, так.
Можеш не гратися моїм другим підборіддям?
Ти не проти?»
Він був більш ніж не проти, усе добре.
У нашій галузі зараз є тренери інтимності,
або координатори інтимності, і вони чудові.
Здебільшого вони захищають нас від Гарві Вайнштайна.
Це складна робота.
Вони мають дбати,
щоб наше бадилля було прибране
й усі знали, де можна торкатися, а де ні,
і з якою силою.
У нас була неймовірна координаторка.
Колишня професійна танцівниця,
була в турі з мюзиклом «Чикаго»,
і мала для нас чудові поради.
Бачите, у сцені я мала бути на ньому зверху й…
Так. Знову ж таки, пані, нібито варіант.
«Зверху?»
Бо зазвичай я лягаю в ліжко,
повертаюся на бік і просто чекаю.
Але не цього разу.
Я мала бути зверху.
Це що, якась французька екзотика?
Отже,
я зверху,
повертаюся до тренерки з інтимності:
«Можете підійти на секунду?»
Вона підходить, і я питаю:
«Що мені робити з обличчям?»
Бо я актриса. Я вмію грати.
Я знаю, як вдавати це.
Але це телебачення!
Я не знала, що робити. Порада розкішна.
Вона каже: «Згадайте ватну паличку у вусі».
Ось так.
Користуйтеся, пані!
Користуйтеся!
Це мій вам подарунок.
Дівчата, ви сьогодні прийдете додому
й ваші партнери запитають: «Не проти погратися?»
«Так, лише візьму вушну паличку!»
Сучки, пришлете мені такі фото.
Вушна паличка. Геніально.
З обличчям я розібралася, готова працювати.
Ми разом, треба репетирувати.
І ми так…
Тихо там. Ми репетирували рухи.
Ми перевіряли рухи й усе таке,
вона підійшла й зауважила про мої стегна.
«Зараз ви надто штовхаєте вперед.
Спробуйте натомість відкидати їх назад.
Назад, ось так».
Я питаю:
«Хто так трахається?»
Ні.
Вона відповіла:
«Люди, які кінчають».
«Усі ці люди, які кінчають.
Кляті ті, що кінчають».
Господи.
Ми закінчили репетицію, збиралися зняти дубль,
і коли режисер сказав: «Мотор», —
вона мені влаштувала: «…і п'ять, шість, сім, вісім».
Думаю, гаразд, сучко. Це вже не ігри.
Понеслися.
Тож ми це робимо, і я почуваюся чудово.
У мене зачіска й макіяж, освітлення гарне,
сцена закрита, там майже нікого немає.
Ми це робимо,
сценічний партнер дивиться на мене
і каже: «Люба, ти молодець!» — «Дякую!»
Ми це робимо, знімають з різних кутів,
режисер кричить: «Знято!»
І ми такі: «Ура, ми впоралися!»
Чесно кажучи, я дуже нервувала.
Про такі речі розповідають різні жахи.
Але в мене це був дуже позитивний досвід.
Я почувалася такою захищеною,
і наприкінці я відчула полегшення.
Я одна з виконавчих продюсерок серіалу,
і попросила прислати мені того дня монтаж.
Це зробили, мені його прислали.
Я прийшла додому, улаштувалася,
налила собі келих вина
і почала дивитися.
Господи!
Я не знаю, що сталося!
Чесно, я викладалася на повну, наче Демі Мур у фільмі «Стриптиз».
Ніфіга. Я була схожа на тер'єра, що хоче схопити тенісний м'ячик.
Мій чоловік правильно хвилювався через те, яке в мене буде обличчя.
Єдиний спосіб описати вираз мого обличчя —
це порівняти з тихим кулеметом.
Тож не забудьте дочекатися
мого нового серіалу на Netflix, добре?
Сідней, дякую, що прийшли!
Готові?
Понеслася!
Дякую!
На все добре!
Переклад субтитрів: Ольга Галайда