Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- ניקולס וינדינג רפן, יוצר ובמאי -
שמי ניקולס וינדינג רפן ואני היוצר של "קופנהגן קאובוי".
אני לא יכול…
זה לא "איך יצרו את…"
אלא יותר ראייה חודרת
המסבירה כיצד הקאובוי נרדם והתעורר בקופנהגן.
שלוש, שתיים, אחת… זוז!
- קופנהגן קאובוי -
הייתי מתארת את "קופנהגן קאובוי" כפנטזיה, אימה והרפתקה.
- לולה קורפיקסן, ראקל -
השם כבר אומר משהו.
- לילי ז'אנג, אימא הולדה -
זה…
אי אפשר למצוא מילים שיעניקו היגיון ל"קופנהגן קאובוי". מה זה?
קופנהגן, עיר מודרנית.
וקאובוי, זה הסגנון של המערב הפרוע.
איך משלבים בין שני הדברים?
כבר מדהים שם.
- מגנוס נורדנהוף יונק, צלם -
אני חושב שהיא צבעונית מאוד, חזקה מאוד,
ובו זמנית, גם מחוספסת מאוד.
ובהחלט יש לנו מרכיבים של אימה ואגדה.
הרעיון המקורי היה
שאצור המשך לטרילוגיית "פושר".
וכולם אמרו, "נהדר, בואו נעשה את זה".
אבל עמדה להיות חללית.
אפשר לומר שהסיפור של "קופנהגן קאובוי",
על הנייר, דיבר על צעירה
שנהפכת במהלך הסדרה לגיבורת על.
- יוהאנה אלגרן ושרה איזבלה יונסון, תסריטאיות -
זה מזכיר עולם תחתון
בסגנון אגדה בקופנהגן או דנמרק.
זו לא דנמרק שאנחנו מכירות.
לא. -זה עולם שמתעלה על הראליזם.
זהו עולמה של מיו.
אז מביאים אותך ומורידים אותך עמוק
לתוך העולם התחתון של דנמרק באמצעות המסע של מיו.
שב שם. והשולחן…
נביא גם כיסא קטן בשבילך. לא היה לך אחד דומה?
חשבתי שיהיה כיף לחזור לדנמרק.
אצור נרטיב שהוא כמו אגדה.
אז העסקתי קבוצה של תסריטאיות נהדרות.
אני חושבת שהסיבה שהבטנו באגדות
ובמיתולוגיה היוונית ובדרמות של שייקספיר
הייתה אולי כי בכולן יש רעיון של גורל,
כי רצינו שעם מיו גם תהיה תחושה של…
שיש יסוד של גורל.
שהיא נולדה עם משימה.
אם היא בכלל נולדה.
מאיפה את?
זה סיפור ארוך.
התחלתי עם הכותר.
אמרתי, "קאובוי",
ואז "קופנהגן",
והם נהפכו ל"סי-סי".
זה היה כמו שילוב בין שני מרכיבים מנוגדים,
אבל הם זרמו היטב על הלשון,
ואז לא היה ברור מה זה באמת,
דבר שריגש אותי.
מה אוכל ליצור שיעניין את הילדות שלי?
וזה נהפך למיו.
רציתי להחיות את סוג האלטר אגו שיצרתי עם…
מאדס מיקלסן וריאן גוסלינג,
ולהסתמך על הסרטים הקודמים שלי וליצור תוכנית,
דמות שהיא המשכיות של עצמי,
אבל שכאישה צעירה תשקף יותר
דמות לחיקוי בעיני בנותיי,
וידעתי שגיבורת התוכנית
חייבת להתחיל כאישה צעירה.
ובהחלט יש צורך בגיבורות מסוג זה.
והיה לנו דיון מתמשך על זה,
וזה כאילו כשאת יוצרת דמות מהסוג הזה,
שהיא מסתורית ונחושה מאוד,
ואולי תשתמש באלימות כדי להשיג את היעדים שלה…
אם מדובר בגבר, אני מניחה שמקבלים את זה בקלות
ולא שואלים יותר מדי שאלות,
אבל כשזו אישה, אנחנו כאילו,
מה ההסבר הפסיכולוגי?
אילו טראומות היא חוותה כדי להיות כזאת?
ודי רצינו לאתגר את המגבלות האלה
של הגיבורה ואיך היא תוכל להיות.
זה גם היה רעיון הקאובוי של יאנג.
הוא גם אתגר מאוד את האופן שבו אנו רואות דמות נשית
עם סיפור רקע והכול והוא אמר,
"זה קאובוי שפשוט נכנס לזירה,
"מגיע לעיר חדשה ועושה את הקטע שלו".
והיה ממש מגניב… -כן.
לחקור את זה איתה.
- אנג'לה בונדלאביק, מיו -
מיו היא מעין… היא פשוט אדם פיזי מאוד.
זה בהחלט מצב שצריך להיות בו, כמיו.
חייבים להישאר במצב הזה.
זה כמעט כאילו את ישנה והיא בקושי מדברת.
היא עומדת.
היא מתבוננת הרבה ואז פועלת,
אז מתאים מאוד להיות
נתונה בין מצבים.
אני מאוד שם, אבל גם במקום אחר.
אני מאמין מאוד באמונות תפלות,
ובמהלך העבודה שלי, אני יוצר קשר עם חוצנים
שאני מדבר איתם באופן קבוע,
אז היה לי טבעי מאוד להכניס את זה לתהליך.
תמיד ידעתי שהדמות של מיו,
ואחותה, לכאורה, ראקל,
יגיעו בעצם מממד אחר.
פשוט הייתי צריך להבין איך לתרגם את זה לסיפור.
אני ממש אוהבת ומכבדת את ההחלטה של יאנג לעשות הרבה,
מה שניתן לכנות, אולי ליהוק מהרחוב,
או פשוט לקחת אנשים שהם טהורים וטבעיים במובן מסוים
כי הם פשוט מי שהם.
הם לא שחקנים.
האופן שבו ליהקתי לסרט היה אחד המרכיבים המעטים שלקחתי
מטרילוגיית "פושר" שלי, שם ליהקתי,
אתם יודעים, מציאות,
או חיפשתי בחוץ כדי למצוא עוד.
מה שלטעמי היה מעניין, מרבית הזמן, היה שהם היו זכים.
הם היו טהורים, מקוריים.
אנשים שבאמת מגיעים מסביבות שונות,
שעומדים מול הדבר האמיתי.
יש לך…
אנשים אמיתיים שמכירים את הסביבות האמיתיות,
אבל זו גם אגדה שבה הם טיפה מעוותים,
ולדעתי זה מוסיף עוד יותר עניין
מאשר אם היו מגלמים את הדמויות אחת לאחת.
זו הראשונה.
כך.
בום!
ואז שוב. בלי שאתה מודע לזה.
אבל אתה התרגלת לזה, אז זה לא משנה.
האחרונה פשוט… -את מוכנה?
כן, זה טוב.
ליהקו אותי מהרחוב ל"פושר 3".
- רמדאן חוסייני, אנדרה -
ואז התחלתי לשחק, וזה קרה עוד,
ואני מרגיש שמצאתי משהו שאני אוהב לעשות.
האופן שבו הוא יצר את זה, שהוא ליהק אנשים מהרחוב,
הוא זכה למשהו מקורי.
אם אתה מגלם תפקיד שמזכיר את האישיות שלך,
אז, כמובן, קל לך יותר לגלם אותו.
אבל הוא הצטיין ב…
כפי שהיה כשהתחלנו, הוא היה ממש, כאילו,
"היי, דן, אתה יודע, אתה לא חייב להראות לי
"את כל העניינים מהטלוויזיה שלמדת.
"אני רוצה שתהיה עצמך, קולי ורגוע".
ואחרי זה הייתי, כן, הרגשתי טוב,
ומצאתי את הדמות שלי.
הוא אמר לי ש…
הוא אמר, "היי, דן, אתה טוב בחרא הזה".
אני חושב שיאנג, הוא פקח את עיניי,
והייתי כאילו, "היי, בנאדם, אולי זה נכון. אולי הוא צודק. אולי אני טוב בזה".
אז הוא שינה את חיי, כן.
מאז הילדות נלחמתי על חיי לבדי.
- ג'ייסון הנדיל-פורסל, צ'אנג -
כל יום כשחזרתי מבית הספר, פניי היו חבולים לגמרי.
הרסו לי את המכנסיים.
אבל לא רציתי לספר לאימא שלי
אז היא חשבה
שאולי אני ילד די מופרע.
בגיל 14 גרתי ברחוב.
בהפסקות בבית הספר לא רציתי לצאת
כי ידעתי שבחוץ היה
תור של אנשים שרצו ללכת איתי מכות.
צפיתי בסרט של ברוס לי.
מאותו יום, ידעתי מה אעשה.
בעטתי המון כי ראיתי את זה בסרט,
התעמלתי בכל יום.
מעולם לא חשבתי שאהיה כוכב קולנוע מפורסם.
זה כאילו…
זה היה חלום. זאת הרגשה טובה.
עכשיו אני יכול להיות ברוס לי משלי.
כשהכרתי את ג'ייסון, חשבתי רק,
"אלוהים, הוא נועד לקולנוע עם הפנים האלה".
הוא היה כמו גרסה יפהפייה של קווזימודו.
והיו לו טכניקות
של לחימה ואכזריות של… פנתר,
ואולם, הוא היה עדין וטוב לב כמו פרפר,
והשילוב הזה הוא די… ניתן לומר
שהוא יצר את הדמות של מר צ'אנג לנגד עיניי.
ואני פשוט הלכתי אחריו.
פשוט נזכרתי בעבר ואז גילמתי את עצמי בנעוריי.
תמיד הייתי פתוח בנוגע לזה שאהמר הכול על משהו חדש.
- אנדראס ליקה יורגנסן, ניקלס -
אז כן, זאת לא הפעם הראשונה שיצאתי ועשיתי משהו מטורף
שלא ידעתי עליו כלום,
אבל רציתי להיכנס לזה במאת האחוזים.
הזדמן לי לנסות
להיות שחקן עם התפקיד שלי, ניקלס.
ובזמנו, לא ממש נהניתי מהמקום שהייתי בו,
אז החלטתי לומר, "לעזאזל עם זה", ופשוט ללכת על זה.
בתוך שבועיים או משהו כזה,
התקבלתי לעבודה והתחלנו לצלם,
אז זו הייתה… החלטה מהירה שמהותה פשוט להסכים ואז לנסות את זה.
- סרטון הליהוק של אנדראס -
וכל הבנות…
הבנות הנחמדות בבר,
הן רוצות אותך,
והן רוצות שניקלס המזדיין ירד להן.
היו לו פנים מדהימים, אז הוא נבחר לזה אוטומטית.
הייתה כמות אדירה של רגשות מודחקים
שלדעתי ניתן לתעל באופן יעיל ומעורר השראה
דרך יצירתיות, שזו בהחלט מהות המשחק.
זה תהליך יצירתי.
זה היה מדהים לחלוטין.
זו הייתה חוויה מהנה ביותר, אז עברתי הרבה זמנים טובים
שאזכור עד סוף ימיי.
כאן חותכים לקטע
שבו היא מרחיקה אותו בבעיטה
ואז מפילה אותו בבעיטה.
תודה לכולכם
על החוויה הנהדרת הזאת ועל שיתוף הפעולה.
היו לנו כמה פגישות בחדר התסריטאיות
עם כמה מהשחקנים האלה שחוו את הדברים במציאות,
שגם יכלו לתקן סצנות או דיאלוגים מסוימים
שבהם היו משתמשים במילים אחרות.
בום! בום… בום. ואז אתה מסתובב.
משם אתה יכול…
אין לי ניסיון במשחק.
- אבריאמה ג'ייתה, דני -
זה היה מפגש הליהוק השני והיא אמרה, "אל תרסן את עצמך".
ואמרתי, "את בטוחה?"
והיא אמרה, "כן, תן כל מה שיש לך".
ואמרתי, "טוב".
ואז היא התחילה… היא שאלה אותי משהו,
ואמרתי, "כן!"
ובאמת צעקתי בקולי קולות,
ואחרי זה, הבטתי בה, והיא הייתה רגועה כל כך והיא אמרה,
"היית טוב".
כשקראתי את התסריט, חשבתי שאני אימא הולדה.
פשוט הייתה לי ההרגשה הזאת.
אני חייבת להתאמן כי לא הוכשרתי כשחקנית.
אין לי כל השכלה בתחום.
אני גם אם יחידנית לבן,
אז הייתה לי ההרגשה, "טוב, מה אם בני יילקח ממני?
"איך ארגיש?"
אז הדמעות פשוט זלגו. אז הרגשתי שאוכל לגלם אותה.
נראה לי שאני מבינה אותה.
פגשתי את ניקולס לראשונה בקיץ של 1995.
- זלטקו בוריק, מירוסלב -
זה היה לליהוק ל"פושר".
התחלנו לדבר בפתיחות רבה
על דברים כמו החיים ברחוב,
חוויית הסמים ומהגרים, צורת חיים.
אז הרגע הזה, כשפגשתי את ניקולס,
הוא היה חשוב לי בחיי.
זלטקו יודע את זה. הוא מנוסה מאוד.
יש לנו עבר משותף, לי ולזלטקו.
בסדר.
אבל את מטבע שמביא מזל.
אני לא מתלהב לקחת סיכון עם אנשים,
אבל אני יודע שאם אתה יכול לבוא במצב
שבו פרפורמרים שאין להם הרבה ניסיון
מסירים את ההגנות שלהם ומתנהגים בשיא הטבעיות,
אתה בדרך כלל נוגע בקסם.
אבא שלי הוא טיפוס מוזר.
הוא חושב באמצעות סרטים.
יש לו העבודה שלו והמשפחה שלו.
- ליב קורפיקסן, מפיקה בפועל -
במובן מסוים, אנחנו צוות.
הוא היה תלוי בי מאוד כי אחרת לא היה מתאפשר לו ללכת
ולעבוד במשך עשרה חודשים ולצלם את "דרייב" או…
אז במובן מסוים, זה היה שיתוף פעולה.
כאילו, איך עושים את זה?
למשל, עם "רק אלוהים סולח",
עברנו לבנגקוק לשישה חודשים, ולולה למדה שם בבית הספר…
המשפחה חשובה לו מאוד,
אבל ליב קראה את התסריטים,
ואחותי ואני לא ממש היינו מעורבות
במה שהעבודה שלו כוללת,
אז נראה לי שהוא רגיל להביט החוצה
ולמצוא אנשים מחוץ למשפחה שלו,
בהשוואה לפעם הזאת שבה הוא הביט פנימה
וראה מה המשפחה יכולה לעשות.
אפילו אחותי משתתפת בתוכנית,
אז אני חושבת שזה גם סוג של טיול משפחתי קטן וכיפי.
אני פשוט מרגישה שאני תמיד חלק מהעבודה שלו, במובן מסוים,
גם אם אני לא תמיד
נמצאת על הסט בכל יום.
אז כל עניין פיתוח התסריטים שהוא דיבר איתי עליהם,
כאילו, אולי דמות או שאני קוראת את התסריטים.
תמיד נחמד לצלם עם אדם קרוב,
שיש לך קשר טוב איתו,
אבל לפעמים אני אומרת, "אני בסדר.
"אני יכולה להצליח לבד.
"אתה לא צריך לצרוח לי באוזן",
אבל זה עוזר לה להביע כעס.
זה כנראה עובד בשני הכיוונים.
עוד!
ו… תצעקי!
זה היה טוב מאוד, מתוקה.
זה היה טוב. נעשה את זה שוב, תכעסי שוב.
מעולם לא חשבתי שזו תהיה היא.
זה לא היה כל כך על המכ"ם שלי,
אבל משום שהרעיון לדמות עלה לי בשלב מאוחר מאוד בתהליך,
כמעט סיימנו לצלם,
והיה ארון קבורה על הסט בבית של ניקלס,
חשבתי שזה אבזר מגניב ממש, וכל הזמן החזרתי אותו
בכל פעם שצילמנו שם, עד שיום אחד אמרתי,
"אולי נכניס מישהי לארון.
"מה אם יש לו אחות?"
לא, זאת תהיה אחות חורגת, כי אז יהיה לנו
מקום רב יותר לפרשנות כי היא בעצם חלק מהעולם של מיו,
וזה התחיל את העניין,
אז ליהקנו ולאו דווקא
השגתי את מה שרציתי בחוץ,
עד שנראה לי שליב אמרה, "טוב, אולי זה משום
"שזה ממש מולך, אם באמת חושבים על זה."
וברור שליהוק בני המשפחה שלך הוא תהליך אינטימי.
מה אם זה לא יעבוד?
אז הערמתי עליה בכך שליהקתי אותה בלי שבכלל ידעה
בזמן שעשתה שיעורי בית
כי היא עשתה בגרויות בתיכון.
ויום אחד הוא נכנס,
ומשום שאימא שלי עזרה לו בתוכנית,
חשבתי שהוא רצה את העזרה שלי לראות נקודת מבט חיצונית של מישהי
שאין לה מושג מה קורה.
יצאתי למטבח.
אמרתי, "תגידי את השורות האלה?"
והיא אמרה, "למה?"
אמרתי, "תגידי את השורות המחורבנות?"
היא אמרה, "למה?" אמרתי, "פשוט תגידי את השורות".
והיא אמרה, "בסדר, אגיד אותן".
וגילמתי כמה מהשורות, השורות של ראקל.
והוא אמר, "נהדר, תודה", ואמרתי, "אין בעד מה".
והיא אמרה את זה בכזה אופן משכנע וברור וטבעי שאמרתי,
אולי, במידת מה, כבר יצרתי את ראקל כגרסה מרדנית
של מה שהיה לי בבית, כלומר, בת ה-19 שלי.
ולמחרת הוא אמר,
"טוב, ממש אהבתי אותך בתפקיד.
"את רוצה לגלם אותה?"
ואמרתי, "בטח, למה לא?
"נראה מה יקרה."
יש לי אישיות חובבת פטישים.
אני אוהב פטישים.
אני אוהב פרטים. אני אוהב תשומת לב לפרטים.
ולאופנה יש חלק בזה.
אופנה היא גם… אופנה מהפכנית היא הרחבה.
אופנה היא מראה לתוך מי שאתה.
כן, מיו לובשת מעין חליפה,
מעין שריון מבחינתה.
- ג'יין מרשל ויטאקר מעצבת תלבושות -
ניקולס הבהיר מההתחלה שהוא רוצה חליפת ניילון.
זה משהו שכולם מכירים.
במידת מה, זה שריון. זה בגד שימושי.
הוא נבנה כדי לשרוד, להיות עמיד, לעמוד בפני איתני הטבע,
אבל ברובו, ההיבט המגן של הדבר, חשבתי שזה מעניין מאוד.
אני חושבת שהפעם לקחתי מעט יותר סיכונים, או הרבה יותר,
כי זה מגוון מאוד.
באופן כללי, חקרתי נשים לאורך ההיסטוריה
שבמובנים מסוימים נלחמו
למען הצדק, אם תרצו.
זה כמעט… זה מעין מסע בעקבות משהו,
אז עזר מאוד לבחון את ז'אן ד'ארק,
איך היא נראתה בשיער קצר והשריון שהיא עטתה,
וניסיתי לעבד את זה לבגדי ספורט
או משהו שיכול גם להיתפס
במצב מודרני כמעיל או וסט עם פוך,
או חליפת ניילון.
בדרך כלל לא תכננו יותר מדי. זו הייתה עבודה בהתהוות.
- לואיז ברון, איפור ושיער -
זה התפתח עם ההתפתחויות והשינויים בתסריט, ואנחנו הסתגלנו.
בסוף עשינו איפור מרשים עם פרחים
לרצף חלומות שהיה למיו.
צילמנו בבית אחוזה
והשתמשנו על הסט בהמון פרחים יפהפיים,
ומעצב הבמה לקח אותם משם
והם עמדו בחוץ,
וחשבתי, "אכפת לך אם אקח כמה מהפרחים?
"אני רוצה… אני לא יודעת איך אשתמש בהם,
"אבל פשוט אכניס אותם לספר שלי מאת ויליאם בלייק".
ואז יום אחד, ניקולס שאל אותי,
"את יכולה להפוך את מיו למעין שד?
"יש לה סצנת חלום,
"שבה היא עומדת על רקע של טאפט פרחוני.
"אולי זה יוכל לתת לך השראה."
ידוע שהוא אובססיבי לסרטים.
לא נראה לי שזה סוד, והמוח שלו אף פעם לא מפסיק,
אז כשאנחנו במכונית או על הסט, הוא משמיע מוזיקה,
מוזיקה שונה כדי לעורר רגש שונה
בקרב הדמויות השונות,
ולמוזיקה חלק גדול בכך שהוא נרגע ומצליח לחשוב.
מוזיקה, כידוע לכם, מרפאת ומעניקה השראה.
בחירת יצירה מסוימת ליום או לסצנה ספציפיים
עוזרת לא רק לשחקנים אלא גם לצוות.
זה עוזר לצלם.
זה עוזר למעצבים.
זה עוזר למאפרים.
זה עוזר לכולם.
יכולתי גם לחוש שאם אאבד את זה,
יאנג ידע שהוא צריך להשמיע שיר
כדי להזכיר לחושים האלה.
הוא גילה די מהר שאני חובב מוזיקה קלאסית,
אז האזנו להרבה מוזיקה קלאסית כדי שאיכנס לאווירה,
ואני מגיב מאוד למוזיקה,
אז זה עזר מאוד לעורר בי מצב רוח עגום מאוד.
משום שזו הפעם הראשונה ששיחקתי,
זה היה די חדש לי, אבל האמת שאני אוהבת את זה.
כעת לא אוכל להסתדר בלי זה.
כי זה די… כלומר, זה תלוי בתפקיד,
אבל זה מוציא ממך רגשות שונים,
אז השמענו המון מוזיקה ודובר או בסוג
של מוזיקת אימה או אם זו הייתה סצנה עצובה
או משהו אחר כדי להקל עליי
להיכנס לאווירה ולהרטיט את מיתרי הרגש.
היית ילד שובב.
ניקולס טוב בלצייר לך ציור לפני שאתה מלחין את המוזיקה.
- פיטר פיטר, מלחין -
ולפעמים יהיו לו שני דברים שמנוגדים זה לזה,
וזה מרגש
כי משהו קורה שם.
הוא יכול להזכיר להקה ואז סרט
ושני הדברים האלה כלל לא קשורים זה לזה.
אתה מקבל משהו שלא שמעת מעולם.
אנחנו לא כותבים פסקול לדמויות.
אנחנו עושים את זה באמצעות צורות וצבעים.
אתה כותב פסקול לחושך ופסקול לאור.
ולפעמים אתה מכניס קצת מוזיקה של אור לחושך.
בכל פעם שאני מסיים עם משהו, אני מגרש אותו מהקיום שלי,
והוא כבר לא באמת קיים.
עכשיו הוא מופקד בידי מיליארדי אנשים באינטרנט ש…
יגיבו לזה.
- קופנהגן קאובוי -