Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SKAPARE OCH REGISSÖR
Mitt namn är Nicolas Winding Refn och jag är skapare av Copenhagen Cowboy.
Jag kan inte…
Det här är inte en skapandeberättelse
utan mer en inblick
i hur cowboyen somnade och vaknade i Köpenhamn.
Tre, två, ett… Kör!
Jag skulle beskriva Copenhagen Cowboy som fantasy, skräck och äventyr.
Namnet berättar redan något.
MOR HULDA
Det är en…
Man kan inte hitta ord för att förstå Copenhagen Cowboy. Vad är det?
Köpenhamn, modern stad.
Och cowboy från gamla västern-stilen.
Hur kombinerar med de två sakerna?
Det är redan fantastiskt där.
FILMFOTOGRAF
Jag tycker att den är väldigt färgrik, väldigt stark
och väldigt rå på samma gång.
Vi har definitivt inslag av skräck och sagor.
Ursprungligen var tanken
att göra en förlängning av Pusher-trilogin.
Alla sa: "Toppen, vi sätter igång."
Men det skulle vara med ett rymdskepp.
Berättelsen i Copenhagen Cowboy,
på pappret, handlade om en ung kvinna
som förvandlas genom en serie till att bli en superhjälte.
MANUSFÖRFATTARE
Det är som ett sagoliknande
underjordiskt Köpenhamn eller Danmark.
Inte det Danmark vi känner till.
-Nej. -Det är en värld som överskrider realism.
Det här är Mius värld.
Man förs med djupt in
i underjordiska Danmark genom Mius resa.
Sitt där. Och bordet…
Vi hämtar en liten stol till dig. Hade inte du en liknande?
Det kunde bli kul att komma tillbaka till Danmark.
Jag skulle skapa en sagoberättelse.
Så jag anlitade en fantastisk grupp med kvinnliga författare.
Anledningen till att vi tittade på sagor
och grekisk mytologi och Shakespeare-pjäser
kan vara för att de har alla en tanke om ödet,
för vi ville att även Miu skulle ha en känsla av
att det fanns inslag av öde.
Att hon föddes för att göra något.
Om hon ens föddes.
Var kommer du ifrån?
Det är en lång historia.
Jag började först med titeln.
Jag sa "Cowboy"
och sedan "Copenhagen".
De blev CC.
Det var som två kontrasterande komponenter tillsammans,
men de flöt väldigt bra på tungan
och det blev gåtfullt vad det egentligen var,
vilket var spännande för mig.
Vad skulle jag skapa som mina barn tyckte var intressant.
Och det blev Miu.
Jag ville återuppväcka den typen av alter ego som jag hade skapat med
Mads Mikkelsen och Ryan Gosling
och luta mig mot mina tidigare filmer för att skapa en serie,
en karaktär som var en förlängning av mig själv.
Men i form av en ung kvinna skulle det bli mer
av en förebild för mina barn.
Jag visste att huvudpersonen i serien
behövde börja som en ung kvinna.
Det finns definitivt ett behov av dessa kvinnliga superhjältar.
Vi hade en pågående diskussion om det.
När man skapar en karaktär
som är mystisk och väldigt driven
och kanske använder våld för att uppnå sina mål.
Om det är en man, accepterar vi det lätt
och ställer inte så många frågor.
Men när det är en kvinna, tänker vi:
Vad är den psykologiska förklaringen?
Vilka trauman har hon gått igenom för att bli så där?
Vi ville utmana dessa begränsningar
av den kvinnliga hjälten och hur hon kan vara.
Det var även Jangs uppfattning om en cowboy.
Han utmanade vår syn på en kvinnlig karaktär,
med en bakgrundshistoria och allt, och han sa:
"Det här är en cowboy som kom in i bild,
anländer till en ny stad och gör sin grej."
-Och det var superhäftigt… -Ja.
…att utforska med henne.
Miu är en väldigt fysisk person.
Det är ett tillstånd man är i, i Miu.
Man måste vara kvar i det tillståndet.
Det är nästan som att man sover, och hon pratar inte så mycket.
Hon står.
Hon observerar mycket och så rör hon sig.
Så det passar bra in att vara
i ett tillstånd däremellan.
Jag är där, men även på en annan plats.
Jag är en väldigt vidskeplig person.
Jag har kontakter med utomjordingar genom mitt jobb
som jag pratar med regelbundet.
Det var väldigt naturligt för mig att föra in det i processen.
Jag visste att Mius karaktär
och hennes så kallade syster, Rakel,
skulle komma från en annan dimension.
Jag behövde bara lista ut hur jag skulle föra in det i historien.
Jag gillar verkligen och respekterar Jangs val att göra mycket,
som man kanske kan kalla casting från gatan
eller att bara ta in folk som är rena och naturliga på något sätt
eftersom de är sig själva.
De är inte skådespelare.
Så som jag castade var en av delarna som jag tog
från min Pusher-trilogi, då jag castade
verklighet
eller sökte utåt för att hitta mer.
Det jag tyckte var intressant, var för det mesta orört.
De var rena. De var originella.
Folk som verkligen är från de olika miljöerna,
man står faktiskt framför den äkta varan.
Man har de riktiga
människorna som känner till den riktiga miljön,
men det är även en saga där de förvrids lite
och jag tror att det gör det ännu mer intressant
än om det bara hade varit en mot en.
Det är den första.
Här.
Pang!
Och igen. Utan att du vet det.
Men du har vant dig. Så det gör inget.
-Den sista är bara… -Är du redo?
Ja, det är bra.
Jag castades för Pusher 3.
Sedan började jag skådespela och det blev mer av det.
Jag kände att jag hade hittat något som jag älskade att göra.
Så som han gjorde det, att han castade folk från gatan,
han fick något originellt.
Om man spelar en roll som är nära ens personlighet,
då blir det såklart enklare att spela den.
Men han var väldigt bra på…
Som när vi började, sa han:
"Dan, du behöver inte visa mig
alla dessa saker från tv som du har lärt dig.
Jag vill att du är dig själv, cool och avslappnad."
Efter det kändes det bra.
Och jag hittade min karaktär.
Han sa till mig:
"Dan, du är bra på det här."
Jang öppnade mina ögon
och jag tänkte: "Det kanske jag är. Jag kanske är bra på detta."
Så han förändrade mitt liv.
Sedan jag var liten har jag kämpat för mitt liv, på egen hand.
Varje dag när jag kom hem från skolan hade jag blåmärken i ansiktet.
Mina byxor var förstörda.
Men jag ville inte berätta för mamma
så hon trodde
att jag kanske var för vild.
När jag var 14 år bodde jag på gatan.
På skolrasterna ville jag inte gå ut
för jag visste att därute var
en kö med folk som ville slå mig.
Jag såg en Bruce Lee-film.
Från den dagen visste jag vad jag skulle göra.
Jag gör alla dessa sparkar för jag såg det i filmen,
jag tränade varje dag.
Jag tänkte aldrig att jag skulle bli filmstjärna.
Det är som…
Det var en dröm, det känns bra.
Nu kan jag vara min egen Bruce Lee.
När jag träffade Jason, tänkte jag bara:
"Herregud, han är gjord för film med det där ansiktet."
Han var som en vacker Quasimodo.
Han hade dessa tekniker
när han slogs och brutalitet som en panter.
Ändå var han mild och snäll som en fjäril.
Man kan säga att den kombinationen gjorde
att han skapade karaktären mr Chiang rakt framför mig.
Jag bara följde med längs vägen.
Jag såg tillbaka och spelade mig själv när jag var ung.
Jag har alltid varit öppen för att satsa allt på något nytt.
Det är inte första gången jag gjorde något galet
som jag inte visste något om,
men jag ville satsa 100 procent.
Jag fick möjligheten att prova
att skådespela som min roll, Nicklas.
Vid den tidpunkten gillade jag inte alls var jag var.
Jag bestämde mig för att bara köra.
Inom två veckor eller så
fick jag jobbet och började filma.
Det var ett snabbt beslut att säga ja och bara prova på det.
Alla tjejerna…
De snygga tjejerna i baren,
de vill ha dig
och de vill ätas av den jävla Nicklas.
Han hade ett otroligt ansikte, så det blev automatiskt han.
Det fanns en enorm mängd låsta känslor
som kunde kanaliseras på ett väldigt effektivt och inspirerande sätt
genom kreativitet, vilket skådespeleri helt klart är.
Det är en kreativ process.
Det har varit helt otroligt.
Det har varit en väldigt rolig upplevelse, så det har gett mig många bra stunder
som jag kommer att minnas länge.
Här är ett klipp
där hon sparkar iväg honom
och sedan sparkar över honom.
Tack, allihop,
för denna härliga upplevelse och för samarbetet.
Vi hade några möten i författarrummet
med några av skådespelarna som hade riktiga livserfarenheter
som även kunde korrigera vissa scener eller dialoger
där de skulle använda andra ord.
Pang! Sedan vänder du dig om.
Därifrån du står kan du…
Jag hade ingen skådespelarerfarenhet.
Det var andra castingen och hon sa: "Håll inte tillbaka."
Jag sa: "Är du säker?"
"Ja, ge mig allt du har."
"Okej."
Sedan började hon… Hon frågade något.
Jag sa: "Ja!"
Jag skrek allt jag kunde.
Efteråt tittade jag på henne och hon var så lugn, hon sa:
"Du var bra."
När jag läste manuset, tänkte jag att jag är mor Hulda.
Jag bara fick den känslan.
Jag behövde öva, jag var inte utbildad som skådespelare.
Jag har ingen utbildning i den här branschen.
Jag är även ensamstående mamma till en son.
Så jag fick den känslan: "Okej, om min son fördes bort,
hur skulle jag känna?"
Tårarna bara kom. Jag kände att jag kunde spela henne.
Jag tror att jag förstår henne.
Jag träffade Nicolas första gången sommaren -95.
Det var castingen för Pusher.
Vi började prata väldigt öppet
om saker som livet på gatan,
knarkerfarenheten och invandrare, miljö.
Ögonblicket när jag träffade Nicolas
var viktigt för mig i mitt liv.
Zlatko vet det. Han är väldigt erfaren.
Vi har ett förflutet, jag och Zlatko.
Okej.
Men du är ett lyckomynt.
Jag trivs inte med att chansa med folk,
men jag vet att om man kan hamna i en situation
där aktörer som inte har med sig så mycket erfarenhet
kan slappna av och vara sig själva till 100 procent,
då vidrör man mestadels magi.
Min pappa är en konstig kille.
Han tänker i film.
Han har sitt arbete och sin familj.
EXEKUTIV PRODUCENT
Vi är ett slags team.
Han var väldigt beroende av mig, för annars kunde han inte åka iväg
och arbeta i tio månader och göra Drive eller…
Det har varit ett slags samarbete.
Hur gör vi det här?
Till exempel, med Only God Forgives,
flyttade vi till Bangkok i sex månader och Lola gick i skolan där.
Han är väldigt familjeorienterad.
Men Liv har bara läst manusen
och jag och min syster har inte varit riktigt involverade
i vad hans arbete har handlat om.
Han har alltid vänt sig utåt
och hittat människor utanför familjen
jämfört med den här gången när han tittade inåt
och såg vad familjen kunde göra.
Till och med min syster är med i serien.
Det är också ett slags roligt litet familjeäventyr.
Jag känner att jag alltid är en del av hans arbete på ett sätt
även om jag inte alltid är
på inspelningen varje dag.
Hela utvecklingen av manusen som han pratade med mig om,
kanske en karaktär eller så läser jag manusen.
Det är alltid trevligt att filma med någon nära
som man har en bra relation med.
Men ibland tänker jag: "Jag klarar det.
Jag kan göra det själv.
Du behöver inte skrika i mitt öra."
Men det hjälper när hennes ilska kommer ut.
Det fungerar väl åt båda hållen.
Mer!
Och… Skrik!
Det var jättebra.
Det var bra. Vi gör det en gång till, arg igen.
Jag tänkte aldrig att det skulle bli hon.
Det fanns inte på min radar.
Jag fick idén om karaktären väldigt sent i processen,
vi hade nästan filmat klart.
På inspelningen hos Nicklas fanns en kista
som jag tyckte var en cool rekvisita. Jag använde den
varje gång vi filmade där. En dag sa jag:
"Vi borde kanske lägga någon i kistan.
Tänk om han har en syster."
Det borde vara en styvsyster, för då kan vi ha
mer tolkning för hon är faktiskt en del av Miu-världen.
Det satte bollen i rullning.
Så vi castade och jag fick inte nödvändigtvis
vad jag letade efter utifrån,
tills Liv sa: "Det är kanske för
att det finns rakt framför dig om du tänker efter."
Att casta familjemedlemmar är en intim process.
Tänk om det inte fungerar.
Jag lurade henne genom att casta henne utan att hon visste det
medan hon gjorde läxan,
eftersom hon gjorde slutproven i gymnasiet.
Sedan kom han en dag,
och eftersom min mamma hade hjälpt till
tänkte jag att han ville ha min hjälp, ett annat perspektiv
från nån utifrån.
Jag gick ut i köket.
Jag sa: "Kan du säga dessa repliker?"
Hon frågade varför.
"Kan du säga de jävla replikerna?"
"Varför?" Jag sa: "Bara säg replikerna."
"Okej, jag säger replikerna."
Jag sa ett par repliker, vilka var Rakels repliker.
Han sa: "Toppen, tack." Jag sa: "Varsågod."
Hon sa dem med sådan övertygelse och klarhet och naturlighet att jag tänkte
att jag kanske redan hade skapat Rakel som en slags rebellisk version
av vad jag hade hemma, vilket var min 19-åriga dotter.
Nästa dag sa han:
"Du vet, jag gillade verkligen dig för rollen.
Skulle du vilja spela henne?"
"Visst, varför inte?
Vi ser vad som händer."
Jag är en fetischpersonlighet.
Jag gillar fetisch.
Jag gillar detaljer. Att uppmärksamma detaljer.
Och mode är en del av det.
Revolutionärt mode är en förlängning.
Mode är en spegling av vem du är.
Ja, Miu bär en slags overall,
som en slags rustning för henne.
KOSTYMDESIGNER
Nicolas ville ha en träningsoverall.
Det är något som alla känner till.
En slags rustning. Det är brukskläder.
Skapad för att hålla, för att motstå elementen.
Men främst den skyddande delen tyckte jag var väldigt intressant.
Jag tog fler risker den här gången,
för den är annorlunda.
Jag har gjort research på kvinnor genom historien
som har slagits på något sätt
på vägen till rättvisa.
Det är nästan som ett uppdrag.
Det hjälpte att titta på Jeanne d'Arc
och hur hon såg ut i kort hår och rustningen hon bar.
Jag försökte anpassa det till sportkläder
eller något som kunde uppfattas så
i en samtida situation som en jacka eller en dunväst
eller en träningsoverall.
Vi planerade inte så mycket. Vi arbetade mest som en process.
HÅR OCH MAKE-UP
Utvecklade och justerade när manuset utvecklades.
Till slut gjorde vi en stor blomstersminkning
för en drömsekvens som Miu hade.
Vi hade spelat in på en herrgård
och där fanns en massa vackra blommor som vi använde.
Designern tog bort dem
och de stod utanför
och jag sa: "Gör det något om jag tar några blommor?
Jag vet inte vad jag ska ha dem till,
men jag ska lägga dem i min William Blake-bok."
En dag frågade Nicolas mig:
"Kan du förvandla Miu till någon slags demon?"
"Hon har en drömsekvens
där hon står upp framför en blommig tapet."
"Kanske du kan inspireras av det."
Alla vet att han är besatt av filmer.
Det är ingen hemlighet och hans hjärna stannar aldrig.
När vi är i bilen, även på inspelningen, spelar han musik.
Skiftar musik för att få olika känslor
från olika karaktärer
och jag tror att musik får honom att slappna av och tänka.
Musik är helande och det inspirerar.
Genom att välja musik till en särskild dag eller scen,
det hjälper inte bara skådespelarna, utan även personalen.
Det hjälper kameramannen.
Det hjälper designerna.
Det hjälper sminkningen.
Det hjälper alla.
Jag kunde även känna att om jag skulle tappa det,
visste Jang vilken låt han skulle spela
för att påminna om känslorna.
Han upptäckte snabbt att jag tycker om klassisk musik.
Vi har lyssnat på klassisk musik för att få mig i stämning.
Jag reagerar ganska mycket på musik.
Det har hjälpt mig att komma i stämning när jag skulle spela grym.
Eftersom det är min första roll
var det nytt för mig, men jag gillar det verkligen.
Nu kan jag nog inte vara utan det.
Det beror på vad man spelar,
men det får fram olika känslor i en.
Vi spelade mycket musik, och antingen var det
med skräcktema eller om det var en sorglig scen
eller något annat för att hjälpa en
att komma i stämning för att få igång känslorna lite.
Du har varit en elak pojke.
Nicolas är bra på att måla upp en bild innan man startar musiken.
KOMPOSITÖR
Ibland hade han två saker som gick emot varandra
och det var spännande
för det händer något där.
Han kan nämna en grupp och sedan en film
och de två sakerna har inget med varandra att göra.
Man får något som man aldrig har hört förut.
Vi gör inte karaktärer.
Vi gör det med form och färg.
Man gör mörkret och man gör ljuset.
Ibland gör man lite ljus i mörkret.
När jag är klar med något, driver jag ut det från min existens.
Det existerar inte längre på ett sätt.
Nu är det upp till miljarder människor på internet
att reagera.