Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
GRUVEKOLONIEN PÅ MÅNEN
Hør etter, kuppelpersonell og beboere.
På grunn av varselet om meteorsvermen, starter nedstengningen om sju minutter.
Vennligst gå tilbake til boligområdet ditt og blir der.
Jeg gjentar, nedstengningen starter om sju minutter.
Er dere ferdige? Nedstengningen starter.
Takk. Vi hørte ikke den høye kunngjøringen.
-Skal den blinke? -Dere er dårlige på å være slemme.
-Du kan hjelpe til. -Min jobb var å få oss inn.
-Kan du gi meg skiftenøkkelen? -Seriøst. Hvorfor blinker denne?
Fordi vi stjeler den.
Si det litt høyere, mikrofonene plukket det ikke opp.
Ta det rolig. De har ikke mikrofoner her nede.
Du behøver ikke ha på deg den.
Det sier du. De har nok ansikts-ID-skannere.
-Det er en garasje, ikke et mathvelv. -Og du ser ut som en dust.
Broren min fortalte meg at en gutt ble tatt i å rote rundt her nede.
De etterlot ham i en celle ved terrakomplekset i 60 år.
-Du gjør det igjen. -Hva?
Du krisemaksimerer.
-Det er ikke et ord. -Jo, det er det.
Det er et ord.
Hva var det?
-Gjem dere. -Fort!
Hvor er alle sammen?
Stengt inne, slik vi skulle vært for en halv time siden.
Ok.
-Vi kan fortsette. -Ikke si at jeg krisemaksimerer.
Dylan, det er nedstengning. Hva tar så lang tid?
-Krisemaksimering. -Hvor raskt har du tjuvstartet en rover?
Ja! Hva sier dere til det?
-Du sa at det ikke var alarmer. -På dørene.
-Hva mener du… -Ingen hører på meg!
Vi må sitte i en celle resten av livet!
-Gjør noe! Skru den av! -Ja. Jeg tar det. Jeg vet ikke hvordan!
-Hva mener du? -Du gjorde det.
Faren din er i vitenskapsteamet. Gjør noe.
Du må være Caleb. Jeg heter Maria Slater. Beklager at du måtte vente.
Det er et par timer til nedstengningen, så ting er kaotiske.
TIDLIGERE DEN DAGEN…
Vil du ha en sjokolade?
Den er ekte. Den kom med fraktefergen i dag morges.
Kjenner du til livsforsikringen som var del av kontrakten til faren din?
Ja. Det sto at om han døde under arbeidet i gruvene,
ville familien hans her få bli med til Omega.
Det stemmer. Det er viktig at du forstår
hvor mye vi satte pris på jobben faren din gjorde.
Jeg kan bare tenke meg for fryktelig dette må være.
Du mistet moren din også for noen år siden.
Sju. Hun døde for sju år siden.
Reisen til Omega tar som du nok vet, 75 år.
Du vil selvsagt ligge i kryosøvn hele veien.
Når du kommer frem, blir det som å våkne fra en lang, fredelig søvn,
-nøyaktig like gammel som du er nå. -Må jeg dra? Kan jeg ikke bare bli her?
Jeg er redd det ikke lar seg gjøre.
-Jeg forstår at du vil savne vennene dine. -Jeg vil aldri få se dem mer.
-Når jeg våkner, er de gamle eller døde. -Du vil få nye venner på Omega.
Foreldrene dine ofret svært mye for å gi deg denne sjansen.
Folk som jobber i gruvene, skaffer drivstoff til Omega-reisene i mange år.
Alt sammen for at familiene deres, barna deres, kan reise dit.
Meteorsvermvarselet vil være i kraft i 72 timer.
Når nedstengningen er over og vi får klarsignal,
vil du være på vei på en transport.
Neste transport skulle jo ikke dra før om to måneder?
Timeplanen er alltid fleksibel.
Det virker nok ikke sånn nå,
men dette er virkelig starten på noe helt spesielt for deg.
-Kom igjen, Caleb. Du klarer det. -Ikke vær redd.
-Hva om jeg faller? -Herlighet.
Det ville bli ganske grisete. Vi kan klatre ned om du vil.
Vi må ikke gjøre dette. Men om vi skal gjøre det, må du komme deg opp selv.
-Forstår du hvorfor? -Ja.
Vill du gå ned?
-Nei. -Flink gutt.
Kom igjen, da. Vi gjør det.
Ser du den lille stjernen der? Rett utenfor den hopen.
-Ser du den? -Ja.
De sier at den sluknet for hundre år siden.
Men den var så langt unna at det siste lyset ikke er her.
Moren din sa at det er som et minne som går gjennom tiden.
Vi satt her oppe, og hun sa at livet var som den stjernen.
Alle minnene vi har, dem vi er glad i, stedene vi har vært,
det er lyset vi ser. Selv om stjernen er borte.
Du ble født her, vokser opp her.
Kuppelen er alt du kjenner.
Det er mange minner du aldri vil få.
-Det skal vi ordne en dag. -Hvordan?
Det fins et sted jeg og mamma pleide å snike oss bort til
før du ble født, rett utenfor åsen i øst. Det eneste stedet hun likte her oppe.
-Der. -Hva er så spesielt med det?
Du skal få se. Når du blir eldre, skal du og jeg ta en kjøretur.
-En hva? -Noe vi pleide å gjøre på jorden.
Det fins ingen bedre måte å reise på.
-Hei.
Jeg tenkte du ville være her. Hvordan gikk det med Ms. Slater?
De setter meg på en transport om tre dager. Så snart nedstengningen er over.
-Vi kan fortsatt gjøre det. -Det går bra. Vi behøver ikke…
Uansett hva som er der, ville faren din at du skulle se det.
Vi skal gjøre det.
-Jeg trodde bare vi hadde mer tid. -Jeg også.
Dette er for høyt. Hvorfor må de alltid klatre så høyt?
-Du er der nesten. -Her er han.
-Har du tatt pillene dine? -Ja da.
Hvorfor maser du alltid om pillene mine?
Fordi hjertet ditt er like stort som en asteroide.
Ja? Du har en munn på størrelse med et svart hull.
Ikke dårlig.
-Hei, folkens. -Hei.
Hva om vi fra nå av gjør dette litt nærmere bakken?
-Hei. -Det høres bra ut.
-Hvordan gikk det med Ms. Slakter? -Hun skremmer meg.
Ja, hun skremmer alle.
Broren min sa at en gutt svarte igjen, og han forsvant i to dager.
Og da de fant ham, sa han at han ikke kunne huske noe.
Du vet at ingenting av det du sa, er sant?
Hva vet du om det? Broren min er et geni. Han vet sånt.
-Seriøst, hvordan var hun? -Hun ga meg sjokolade.
Ekte, virkelig sjokolade? Virkelig sjokolade.
Jeg husker ikke siste gang jeg fikk det.
Vent. Hva er det som skjer? Hva er i veien med dere?
-Han skal dra om tre dager. -Hva?
Neste transport drar jo ikke før om to måneder.
De skal sende en etter nedstengningen.
-Men vi skal jo dra uansett? -Tuller du?
Vi drar i kveld.
-Er dere sikre på at vi er klare? -Med det vi la til i dag, har vi nok.
Kan dere tenke dere hva de vil gjøre om de finner ut at vi har stjålet så mye?
-Ja, det kan jeg. -Vi trenger mer oksygen.
-De vil merke det om vi tar mer. -Ja, men ikke før i kveld.
Å ja. Jeg har en sprekksmeller.
-En hva? -Du vet, til sprekker.
-En foreseglingspenn? -Ja, om du vil være teknisk.
Gjem det, fort.
-Vent. -Hjelp meg å gjemme det, Marcus.
-Caleb Channing? -Ja.
Din fars aske. Jeg kondolerer.
Det var deprimerende.
-Går det bra? -Ja da.
Er du sikker? Du klarer deg, kompis.
Hele poenget med en nedstengning er at man ikke drar noe sted.
Derfor er i kveld perfekt. Når vi er utenfor grensen, kan de ikke komme etter.
-Som en forsikring. -Men det er varslet en sverm.
Sånne kommer hele tiden. Har du noensinne sett en meteorsverm?
For et dumt spørsmål. Hvordan skulle jeg det?
-Vi har aldri vært utenfor før. -Du må ikke bli med.
-Selvsagt blir jeg med. -Hva med deg? Er du sikker på at du kan?
-Han må ta med pillene. -Kan du glemme de pillene?
-Slutt å bekymre deg. Det er ikke sunt. -Hvem skal gjøre det da?
-Jeg vil gå ut. -Da er det avgjort.
Hei. Vi har ikke adgangskoden til garasjen. Hvordan skal vi komme ut?
Jeg har en idé.
Addison Weaver. Er det ideen din?
Ikke stirr. Ja, det er ideen. Den er perfekt.
Hun kom fra jorden for et par måneder siden og har ingen venner.
Hun skal være rar.
Det plager ikke meg. Og faren hennes er på vitenskapsteamet.
Så hun har alle kodene til garasjene under kjelleren.
Jeg vet ikke. Hun har ingen venner. Skal vi bare være hyggelige for å få kodene?
Hør her. Vi kan alle gjøre noe hyggelig for henne når vi kommer tilbake.
Nå er dette den eneste måten å gjøre dette på.
Greit.
HISTORIE ANDRE VERDENSKRIG
Hei.
-Kan jeg hjelpe deg? -Jeg heter Dylan.
Kult navn.
Takk. Jeg så deg sitte her borte, og jeg tenkte at du…
Hei, vent, da!
-Kom igjen. -Se deg for.
-Vent, Addison. -Jeg tror ikke det går så bra.
Bare vent.
-Hei. -Hva?
-Bare… -Jeg vet hva dere syns om meg.
Bare en bortskjemt jordjente.
Folk snakker bare med meg når de vil ha noe. Svaret er nei uansett.
Ok. For det første vet du ikke hvorfor jeg kom bort.
Kanskje jeg syns det er leit at ingen prater med deg.
-Ok, flott. Er vi ferdige? -Bare vent litt.
-Kan du høre på meg? Vær så snill? -Hva?
Bestevennen min skal dra. For alltid.
Faren hans ble drept i gruven forrige uke.
Beklager. Det visste jeg ikke.
Hun sladrer nok til Ms. Slakter. Da får vi bråk.
Du må se lysere på det.
Å ja. Det vil bli månelyst når hun sladrer på oss.
-Prøver du å skremme alle? -Hvorfor skulle hun hjelpe oss?
Hva trenger dere kodene til?
Vi må låne en av langdistanseroverne.
-Hvorfor det? -Fordi vi må dra et sted.
-Hvor da? -Det spiller ingen rolle.
-Det gjør det, om dere vil ha kodene. -Ok.
En dags reise herfra fins det et krater. I åttende kvadrant.
Ingen får dra dit, ikke engang gruvearbeiderne.
Alt vi trenger er kodene så vi kan hente roveren og dra ut.
-Jeg skjønner fortsatt ikke hvorfor. -Jeg sa det. Faren hans ville at han…
Jeg forstår hvorfor han gjør det.
-Men hvorfor gjør du det? -Fordi han er vennen min.
-Ja. Ok, greit. Dere skal få kodene. -Er det sant?
-På én betingelse. -Ja da. Hva som helst.
-Hva vil hun? -Hun vil bli med.
Hvorfor det?
-Jeg vet ikke. Ellers får vi ikke kodene. -Det er en dårlig idé. Nei.
-Nei, det er verdens verste idé. -Hvorfor det?
-Fordi hun er fra jorden. -Hva så?
Folk derfra har andre skikker. De er underlige.
Du er underlig.
-Vi gir henne en sjanse. -Men hun vet ikke hvordan vi gjør ting.
Hør her. Vi får ikke kodene om hun ikke får bli med, ikke sant?
Noe sånt, ja.
-Da stemmer vi. Alle som er for? -Ja.
-Det må være enstemmig. -Kom med hånda di.
-Takk. La meg vinne. -Så urettferdig.
-Nei. -Kom igjen!
-Niks. -Du velter glasset.
-Hva driver du med? -Er dere ferdige? Så hva blir det til?
Vi går og stjeler en rover.
-La meg ta det. Jeg kan ikke skru den av! -Jeg sa det! Jeg sa det var en dårlig idé.
Borney, det hjelper ikke. Hva om du…
Ja! Det fungerer.
Hør etter, kuppelpersonell og beboere.
Den obligatoriske nedstengningen av hele kuppelen starter om tre minutter.
-Vi må dra. -Syns du det?
Oksygenet ser bra ut.
-Ok, dette er bra. -Greit.
-Marcus? -Jeg ordner det.
-Er du sikker på at du kan kjøre den? -Tuller du? Den kjører seg selv.
Jeg ordner det.
-Gå og tast inn dørkoden. -Så dere kan dra uten meg? Nei takk.
-Jeg gjør det. Hva er koden? -Ti, 28, 58.
Ti, 28, 58. Greit.
Hei, hva er det?
En liten ting fra jorden. Det er en tradisjon.
Du sa at det var en kjøretur.
-Ok. -Jordfolk.
Hør etter. Den obligatoriske nedstengningen starter om ett minutt.
Vet du hva som er best med kjøreturer? Man får legge alt bak seg.
Uansett hva som har skjedd før. Samme hvilke feil du har gjort.
Samme hvilke drømmer du har tapt.
Samme hvem du skal være eller hva verden har prøvd å gjøre deg til.
Da drar vi.
For nå bestemmer du. Du velger veien.
Og det aller viktigste å huske er at det ikke handler om hvor du drar.
Det handler om hvordan du drar dit, folkene du drar dit med.
Du er aldri den samme når du kommer frem, som da du dro.
I det magiske rommet mellom der du har vært og dit du drar…
…er du fri. Du er herre over din egen skjebne.
Vi klarte det. Vi er faktisk utenfor.
Se på det. Det bare fortsetter i det uendelige.
-Går det bra? -Ja da.
Herlighet. Dette skal bli så kult.
-Vi er eventyrere, som… Hva er det ordet? -Vi er herre over vår egen skjebne.
Ja. Det liker jeg. Herre over vår egen skjebne.
-Er dere klare til å se månen? -Ja.
Kom igjen!
Vi skal besøke alle disse stedene. Være sammen. Det blir så gøy.
-La meg styre. -Det blir så gøy.
Kom igjen!
-Hva gjør den her? -Nei. Ikke de.
Er denne… Denne stanser…
Vi er i rute. Vi har kjørt i to timer.
Så det vil ta omtrent ti timer til.
Hei! Ikke morsomt!
-Slipp meg. -Gi meg lua!
Hold opp!
-Hei! -Se på deg.
-Herregud. -Dette ser bedre ut.
Ser det bedre ut? Seriøst?
-Er det transporten? -Ja.
På tide med pillene.
-Hva er de for? -Han har et digert hjerte. Enormt.
Legene tror at han vil dø om et par år.
-Hei, du. -Hva? De gjør det.
Men ikke når han tar pillene. Så det går bra.
-Så fint. -Hei.
Kan du vente litt? Du må drikke vann. Ellers hoster du hele tiden.
Hei, folkens. Se på det.
Jeg har aldri sett noe sånt før.
Lurer på hva det skulle bli.
Pappa snakket om sånne steder.
For lenge siden, da de først kom fra jorden og begynte å bygge her,
skulle månen bli en stor greie. Som et paradis.
Et sånt sted som folk på jorden bare drømte om.
Men da de fant Omega, stanset alt.
Nå er det masse her ute som aldri ble ferdig.
-Bare tenk dere om det hadde blitt ferdig. -Ja. Det hadde vært kult.
-Er bygningene på jorden så store? -Ja, de fleste av dem er større.
Jøss. Hva annet er forskjellig?
-På jorden og månen? -Ja.
La meg se. Det er trær med blader som skifter farge om høsten.
Vann. Dere har ikke fjernsyn. Har ikke sett en bok siden jeg landet.
Dere har ikke musikk, regn, snø, vind eller vær.
Lærer dere ikke om dette på skolen?
Nei, der lærer de oss å utvinne helium, å takle lav gravitasjon i gruvene,
å utvinne helium og hva man gjør med helium etterpå.
Så en masse rikfolk kan få nok drivstoff til transporten til Omega.
Det er et flott program. Ja da.
Om det er sant, hvordan vet du så mye om jorden?
Fordi faren min vokste opp der.
Vokste ikke alle foreldrene deres opp der?
Ikke mine. Besteforeldrene mine.
-Borney der borte… -Oldeforeldrene.
Ja. Marcus… Hvor lenge har familien din vært på steinen?
-Lenge. -Det gir jo ikke mening.
Gruvekontrakten er på 20 år, og så får familien dra til Omega.
Det er det de sier. Det de ikke sier, er at hver gang du er sent ute…
-Eller blir forkjølet… -Eller forsinker produksjonen…
Legger de mer tid til kontrakten.
Da pappa startet i gruven, hadde han seks år igjen fra faren
før han kunne starte sine 20. Hele greia er svindel.
Beklager. Det var jeg ikke klar over.
-Er himmelen virkelig blå? -Hva?
Himmelen på jorden. Er den virkelig blå?
Ja. På dagtid. Så blå som det er mulig å være.
Jøss.
Hva er i krateret, Caleb?
Det vet jeg ikke.
Når pappa snakket om det,
sa han bare hvor viktig det var for mamma at jeg fikk se det.
En gang sa han noe om en bekk som deler seg i to.
-En bekk? I krateret? -Han var kanskje bare forvirret.
-Det er nok en skatt der. -Det tror du at det er overalt.
Det er det! Broren min sa at de første som kom, hadde med seg alle slags skatter.
Så gjemte de dem overalt ute i ødemarken.
Om det fantes noen skatt, ville de sendt den til Omega for lengst.
Det vet du ikke. Når jeg finner en skatt, skal ikke du få noe.
Og du vil bli lei deg og si: "Borney, kan jeg få litt av skatten?"
Og jeg skal si: "Beklager, Dylan. Du må bare tro mer på meg neste gang,
og da får du kanskje noe av den neste skatten."
Sier du "skatt" én gang til, kaster jeg deg ut uten drakt.
-S-ka-tt. -Greit. Du skal ut.
Hei.
Når vi snakker om å gå ut, er dere klare for å ha det litt gøy?
Takk.
-Ok, er du klar? -Ja.
-Greit. Alt i orden. -Takk, Borney.
Drakten din er mye finere enn våre.
Pappa kjøpte den til meg.
Så, hvem vil være først?
Du må gå først, Marcus.
-Ja. -Ja, helt klart.
Ok.
-Hei, Caleb. Se! -Dette er fantastisk.
-Se. -Jeg er så høyt oppe!
Ja!
-Noe sånt opplevde du ikke på jorden. -Dette er fantastisk!
Se på det.
Er det jorden?
-Hvor bodde du, Addison? -Du.
Hva?
Vet dere hva? Vi skal gjøre noe morsomt.
Uavgjort på slutten av siste omgang, to er ute, og det er siste sjanse.
Tollefson skal slå.
Weaver skal prøve å avslutte noe som har vært en spennende sjuende kamp.
Nå skjer det, mine damer og herrer, og hjemmepublikummet vet det!
Du kan høre dem rope: "Weaver."
-Hva driver hun med? -Aner ikke.
Her kommer den, armen løftes.
Tollefson treffer fantastisk mot midten!
-Du må ta den imot! -Den flyr ut i rommet.
-Løp til basene, da. -Hva sa du?
Er dette en av de mest populære idrettene på jorden?
-Ja. Med gravitasjon. -Seriøst?
-Månen suger. -Jeg likte det på en måte.
-Hei, hvor skal du? -Gå en tur.
-Ikke gå for langt. -Ok, pappa.
-Å ja! -Ikke gjør det.
-Ja, Dylan -Kom an!
-Ikke gå høyere! -Hei, jordjente. Se her!
-Herregud! -Ser du det?
Det heter oppskyting, så jo hardere du skyter deg, ut, jo høyere kommer du.
Bøy deg helt ned og skyv ifra så hardt du kan mens du åpner ventilen.
Er dette trygt?
-Selvsagt. Ikke vær barnslig. -Du er barnslig.
Hva i helvete gjør dere? Prøver dere å ta livet av dere?
Ikke vær så dramatisk. Du må bare pumpe beholderen så du bremser fallet.
Å ja? Hva om kabelen ryker? Da ender du opp langt ute i rommet!
Kabelen tåler mange tusen kilo. Det går bra.
-Dere kaster bort oksygen. -Det er en ekstrabeholder.
-Som vi faktisk trenger her ute. -Om vi ikke bruker den, er den bortkastet.
-Det er det dummeste jeg har hørt. -Vent, Dylan.
Hva vet du? Du syns baseball er gøy.
-Det er varslet en meteorsverm. -Ser du noen meteorer?
Kom igjen, jordjente. Bare innrøm det. Du er redd.
Jeg liker henne. Hun er grei.
-Ja, hun er ok. -Sånn ja, Addison!
Så? Hva syns du?
Jeg vet ikke. Du kan vel ha ørlite grann rett.
Det var bare litt gøy.
Dette klarer du.
Dette er fantastisk!
-Er du klar? -Nei, jeg tror jeg la igjen noe i roveren.
-Tre, to, en. -Hva?
Oppskyting!
Herre over vår egen skjebne!
-Dette klarer du, Dylan. -Ja!
Ja!
-Hun er kjempebra. -Gi meg hånda!
Å, herregud.
-Ja! -Vent!
Greit, kom igjen, Borney.
Ja, Borney!
-Nei! -Borney!
Hva skal vi gjøre?
Vær så snill! Jeg vil ned.
Borney, hør på meg. Du må skru av beholderen.
-Skru av ventilen på beholderen. Ok? -Beholderen gled. Jeg når den ikke.
Om vi ikke gjør noe, blir han borte!
-Hva skal vi gjøre? -Jeg vet ikke!
Vær så snill. Jeg vil ned.
-Vi må skynde oss. -Og gjøre hva?
-Hva gjør du? -Marcus!
-Vent, jeg blir med dere. -Du må lede oss.
-Du må være øynene våre her. -Jeg…
-Kom igjen, jordjente. Vi trenger deg. -Ok.
Marcus, du går skjevt. Du må til høyre.
Når Borney løsner beholderen, vil han falle. Du må ta ham imot.
Vi skal få ham tilbake. Hei! Vi skal klare det.
-Det går bra, Borney. -Jeg er redd.
Prøv å ta det med ro. Alt skal gå bra.
-Ok. -Kom an.
Marcus er på vei. Du må høre på meg. Du må løsne tanken din.
-Jeg klarer det ikke. Jeg ser ham. -Du klarer det.
Strekk deg ned, ta stroppen og trekk.
Pass deg, Marcus!
Marcus!
-Ta hånden min! -Hjelp meg, Marcus.
-Jeg har ham. -Jeg klarer ikke å holde fast.
-Jeg klarer det ikke! -Borney!
-Herregud, hjelp! -Nei!
Jeg er rett bak dere!
Pass deg!
-Jeg tror jeg foretrekker baseball. -Borney! Gikk det bra?
-Jeg har det bra. -Sikkert?
-Ok. -Hei, du må lappe den stroppen.
-Heldigvis tok noen med sprekksmelleren. -Går det bra?
Ja da, det gikk fint.
-Jeg tror vi må dra tilbake. -Hva?
Til kuppelen. Vi må dra tilbake.
Hør her, jeg skjønner det. Du hadde rett. Det var dumt.
Tror du jeg bryr meg om å ha rett? Regn det ut. Vi har brukt for mye oksygen.
Det vet du ikke.
Dere tok bare med én ekstra beholder. Vi mistet to.
Og det dere brukte på å dra ut dit og tilbake.
-Vi kommer ikke til krateret engang. -Herregud. Vi kan finne på noe. Ikke sant?
Alle lekte. Det er ikke din feil.
-Vent. Hva om vi kan finne mer? -Hvordan?
-Har du fortsatt prosjektøren? -Hvordan skal det fungere?
Bli med meg, så viser jeg det.
AVSTAND IGJEN AVSTAND REIST
-Nei, ta til venstre. -Jeg…
Dette er venstre.
-Ser du etter… -Ja.
-Hva ser vi etter? -Vent. Der.
-Hei! -Zoom inn der. Vær så snill?
-Hva er dette? -Der får vi mer oksygen.
Det er fra den første bosettingen.
Gruvearbeidere fikk forsyninger der til lange utgravinger.
Tror du det er noe igjen?
Det må det være. Bare sånn kommer vi til krateret.
Selv om dette fungerer, blir vi her ute mye lenger enn planlagt.
Vi har tid. Nedstengningen er ikke halvferdig.
Jeg sier bare at vi må sove på et tidspunkt.
Ja da. La oss være sikre på at vi kan puste først.
Om vi ikke skal tilbake til kuppelen, hvor skal vi da?
-Vi skal til en utpost. -Der skal vi finne mer oksygen.
En utpost? Hvilken utpost? Det er ikke noe annet her enn…
-Vent litt. Ikke utposten? -Her kommer det.
Tøyser dere? Det er utposten. Vi kan ikke dra dit.
-Det er bare historier. -Vent, hva?
Romspøkelser, det er grunnen.
-Vi må snu. -Nei, vi snur ikke.
-Romspøkelser fins ikke. -Det vet du ikke. Dere tror dere vet alt.
-Broren min sa… -Nei, søren heller!
Vet du hva? Broren din? Han suger.
-Ta det tilbake. -Nei.
-Jeg sa, ta det tilbake. -Nei. Han skremmer deg.
Han forteller deg masse historier så du skal bli livredd.
-Fyren er en taper. -Det er du!
-Han er en større taper. -Hold opp.
-Familien min er i hvert fall ikke feig. -Hva sa du?
-Kom hit! -Hei!
-Stopp! -Vil du prate nå?
-Ikke snakk om broren min. -Hold opp!
-Vil du prate nå? -Slipp!
-Nå er det nok! -Slipp meg!
-Slipp ham. -Hørte du hva han sa?
Kutt ut, alle sammen!
Skal vi ha det sånn de siste dagene sammen?
Kom an.
Unnskyld. Jeg mener det.
Jeg burde ikke sagt det.
Ikke jeg heller.
-Jeg er glad i deg. -Ja, jeg i deg også.
Tror du virkelig det er oksygen der?
Det burde være det. Utpostene var forsyningssentre.
-Men det var lenge siden. Ikke sant? -Hvor lenge?
-Hei. -Hva i…
Hva?
Jo før vi skrur på lysene, desto raskere får vi oksygenbeholderne.
-Ja. -Greit.
Kom igjen.
Vær forsiktige.
Romspøkelse!
Å, herregud.
Romspøkelsene har god smak.
-Hva i… -Hva er dette?
Dette er ikke en utpost. Det er et visningshjem.
Et hva?
Når entreprenører på jorden bygde nye boligområder, de finere,
pleide de å starte med ett hus som var som en utstilling.
Skulle husene her sett sånn ut? Det er veldig fint.
-Disse greiene er kjempenifse, men… -Vi trenger ikke å sove i roveren.
-Du må sove i roveren. Du snorker. -Jeg gleder meg til å ta av draktene.
Dette stedet skal være fullt av ekstrautstyr.
-Hvor er alt? -Det er mange rom vi må undersøke.
-Ja, det er vel det. -Hvem snakket Borney om?
-I roveren. Hvem… -Jeg vet hva du mente.
Hvorfor vil du vite det?
Herregud, du er så… Glem at jeg spurte. Det er ikke noe oksygen her.
Greit. Husker du at jeg sa at pappa måtte jobbe seks år for faren sin
før han kunne starte sine 20?
En dag orket han ikke mer. Han snek seg om bord på en av fergene til jorden.
De fortalte mamma at de fant ham etter avgang.
Ikke gjør det.
-Ikke gjør hva? -Ikke…
Ikke stå der og se på meg som om du syns synd på meg.
Vil du syns synd på noen? Ta Borney.
Jeg liker ham, men han er ikke skapt for månen.
Marcus ble født med det hjertet fordi familien har vært her for lenge.
Det ødela ham. Så vil du synes synd på noen?
-Velg dem, jeg trenger ikke medlidenhet. -Medlidenhet? Jeg…
Dere tror at dere er de eneste med problemer. Tror du livet mitt er perfekt?
-Jeg vet ikke. -Nei. Du vet ikke noe som helst om meg.
Jeg er bare hun som hjalp dere å stjele en rover så dere kunne dra på eventyr.
Ikke sant?
Jeg syns ikke synd på deg. Jeg prøvde bare å bli kjent med deg.
Jeg snorker ikke.
Tuller du? Hver gang du tar en lur, rister bakken på Omega.
Det er ikke sant.
-Hvordan vet du det? Du sov. -Jeg ville visst det.
-Så mange ting. -Dette vil ta en evighet.
Tror du Caleb har det gøy?
Han er lei seg for å dra og for faren sin. Men jeg tenkte bare…
-Jeg vil at han skal ha det gøy. -Jeg vet det.
Lov meg at du alltid vil ta pillene.
-Lov meg det! -Ok, jeg lover.
Pappa? Er du her inne?
-Hva? -Hvorfor satt du bare der i mørket?
-Utregningen stemmer ikke. -Hva?
Det er ikke nok tid. Utregningen stemmer ikke.
Pappa, hva prater du om?
Da moren din var gravid, var hun så redd for at du måtte bli her.
Bli 18 før kontrakten var ferdig. Men utregningen stemte.
Så lenge vi jobbet hardt og var fokuserte.
Men så ble mamma syk. Og jeg brukte for lang tid.
Jeg skulle ta det igjen. Jobbe det ferdig før du ble 18.
Før de gir deg 20 år.
Og jeg prøvde virkelig.
Hei! Er du der, Caleb?
Har dere funnet noe?
Å ja! Og vi fant ikke bare oksygenbeholderne.
Vi fant en festmiddag!
EN MÅNEDS GOURMETFORSYNINGER
-For et måltid. -Det var fantastisk.
Jeg visste ikke at det fantes så mange typer mat.
Vil du ha litt?
-Nydelig. -Det var imponerende.
Jeg tror aldri jeg vil spise noe mer.
Jeg har så mange smaker i munnen at jeg ikke vet hva jeg skal gjøre.
-Hva er det? -Det kalles "frysetørret is".
-Er det godt? -Det mest utrolige jeg har smakt.
-La meg prøve. -Vent.
Nei, la meg prøve.
-Gi meg litt. -Du kan ikke ta alt. Dylan!
-Så utrolig. -Du kan ikke…
-Ikke ta alt. -Gi meg litt.
-Å ja. -Kom igjen. En bit.
Så hele verden kriget faktisk mot hverandre.
-Millioner av mennesker døde. -Det er vanvittig.
Ja, det er ikke det eneste. Alt skjedde igjen 20 år senere.
Det som fins i historiebøkene er helt utrolig. Dere ville elsket det.
Det er en masse greier fra mange tusen år siden.
Ulike kulturer og trossystemer og…
Alt er så vakkert og så trist og…
Jeg vet ikke. Alt dette skjedde virkelig.
Med mennesker som trodde at det var det viktigste i universet.
Og jorden betydde alt for dem.
Nå er det som at alt noen bryr seg om, er når de kan dra til Omega.
-Broren min elsket historie. -Har du en bror?
Ja, han heter Charlie. Han er ti.
Han og moren min er på et transportskip til Omega nå.
Dere skjønner, da foreldrene mine ble skilt…
…var det ikke nok for mamma å flytte ut av huset som en vanlig person.
Hun valgte å tilbringe 75 år i kryogenisk søvn
så hun aldri måtte se pappa igjen.
Og pappa kunne av en eller annen grunn ikke la henne få det siste ordet.
Han måtte også forlate jorden. Så her er vi.
Hun tok Charlie med seg på skipet i fjor.
-Jeg mistet bestevennen min. -Så leit.
Ja, jeg trenger ikke medfølelsen din.
Hei, Borney, vær forsiktig. Ikke…
Borney.
Velkommen til Alfaprosjektet.
Du er en av de få heldige som ble utvalgt til å få
en enestående sjanse til å kjøpe en av luksusleilighetene våre
her på månens overflate. Er du spent?
Du lytter til Alfa radio.
La oss ta en tur inn i fortiden og høre på god og gammel musikk.
Jøss. Når er dette fra?
Ikke se på meg. Jeg er fra jorden og har aldri hørt det.
De skulle fortsatt å bygge. Dette ville vært et fint sted å bo.
-Dette var aldri ment for oss. -Ok, men ingen skal bruke det igjen.
Hør på meg.
Dette stedet er alle løftene de ga og aldri mente å holde.
Som kontraktene folk underskrev.
De kunne gjort alt mye bedre her, og de ga blaffen. Så hvorfor skal vi bry oss?
-Ja.
-Ja!
-Herre over vår egen skjebne! -Ja!
Ja!
Hei. Hyggelig å møte deg.
Nei.
Nei, de kontrollerer overlevelsessystemene.
Godt observert.
Ja!
-Får du ikke sove? -Jeg kommer snart til å sove masse.
-Det er ikke en kjeks. -Hva?
-For jeg har allerede fått en. -Han snakker ofte i søvne.
-Du tuller. -Det er skikkelig rart.
De fleste mumler. Dylan diskuterer.
-De vil savne deg. -Jeg vet det.
Første gang jeg møtte Dylan, var den kvelden mamma døde.
Da gikk jeg til kantina.
Jeg hadde grått i timevis, og jeg tror at jeg plutselig kjente hvor sulten jeg var.
Det var som at etter alt det, om jeg bare kunne få en brødskive,
så ville kanskje alt gå bra. Men da jeg kom til kantina, var alt stengt.
-Hva gjorde du? -Jeg skulle gå tilbake til soverommene
da Dylan dukket opp fra lufteluken over døren.
Han hadde brutt seg inn i månedsvis for å stjele kaker til moren.
Så vi snek oss inn og tilbrakte resten av natten
i et digert kjøleskap der vi spiste brødskiver.
Jeg visste ikke hvem han var, og han satt der med meg hele natten.
Hvorfor fortalte du det?
Fordi jeg tror han vil få det tøft. Når jeg blir borte.
Tøffere for ham enn de andre.
Han kan trenge at noen sitter oppe med ham og spiser brødskiver.
-Jeg kjenner ham ikke. -Han kjente ikke meg heller.
-Vi to er på en måte like. -Hva mener du?
Ingen av oss får være den vi er mer.
Vi er begge noe annet nå.
Jeg er bare jenta fra jorden, og du er bare gutten med døde foreldre.
Jeg sa det, den skal ikke være grønn.
Ja.
-Hei, er vi snart fremme? -Nei.
Vi er fem minutter nærmere enn sist.
-Ok, hvor mye lenger? -Kartet sier bare to kilometer.
Hva er det?
-Hva er det som skjer? -Jeg vet ikke. Den bare…
Hva? Hva gjorde du?
Ingenting. Det er en gammel modell. Den bare…
-Kom igjen. -Nå er løpet kjørt.
Kom igjen. Ok.
-Hvor mye oksygen tok vi fra lageret? -Ikke nok til å gå til kolonien.
-Hva med å komme til krateret? -Vi har nok til det, men… Jeg vet ikke.
Hei, hva gjør du?
-Det er nødsignalet. -Ja.
-Vi er i en ødelagt rover ute i ødemarken. -Å nei.
-Vi får så mye trøbbel når de finner oss. -Vi får enda mer om de ikke gjør det.
Den gode nyheten er at redningsfartøyene ikke kan dra før nedstengningen er over.
Vi har masse tid til å gå til krateret. Vil dere ikke vite hva som er der?
Vil dere ikke?
-Du må love meg noe. Vil du gjøre det? -Ok.
Om det skjer meg noe,
må du love å dra ut til krateret akkurat som vi snakket om.
-Hva skal skje med deg, pappa? -Ingenting. Jeg bare…
Jeg lovet moren din det. Den kvelden hun døde,
holdt jeg hånden hennes og lovet at du skulle få se det.
Så lov meg det nå. Lov meg at du skal dra dit.
Ok, jeg lover.
Samme hva. Og du skal se etter stedet med bekken.
Den deler seg i to. Det er der du skal se. Det er stedet.
Jeg vet ikke hva det betyr. Jeg…
Det går bra, du vil vite det. Du vil se det. Ok?
Bra. Flink gutt.
Hei. Jeg er glad i deg, Caleb. Mer enn noe annet.
-Det vet du, ikke sant? -Ja, pappa. Glad i deg også.
Lillegutten min.
Hei, dere.
Jeg tror vi er fremme. Kom igjen.
Vi klarte det.
-Hva tror dere det er? -Jøss.
-Vi klarte det virkelig. Vi er her. -Ja.
Sistemann får ikke noen skatt.
Vent, Borney.
Marcus?
-Hadde du det så morsomt på jorden? -Jeg har aldri hatt det så gøy før.
Kommer du?
-Ja. -Ok.
Ja.
-Dette er fantastisk, Caleb! -Ja.
FORTIDEN ER ALDRI LANGT UNNA
-Hei, Marcus, har du funnet noe? -Jeg leter fortsatt.
Hei, kom og se på dette.
FORTIDEN ER ALDRI LANG UNNA
-Hva betyr det? -Jeg har funnet bryteren til døren.
Vi finner det vel ut.
Du først, Caleb. Dette klarer du.
Nei, kutt ut. Det må være feil.
Det er bare et digert, tomt rom.
Jeg tror vi er på feil sted.
Kanskje det som var her, er borte.
Jøss.
"På gylne vinger har vi nådd stjernene.
Men ikke la oss glemme himmelen vi forlot."
-Hva gjør du? -Jeg har vært i et sånt rom før.
Bare gi meg et øyeblikk.
-Jøss. -Kult!
-Hva skjer? -Jeg tror vi kommer til å dø.
-Vi kommer ikke til å dø, Borney. -Bare vent et øyeblikk.
Ser dere dette?
Se, Marcus!
Det er så vakkert.
Jøss.
-Jeg tror det ikke. Er det… -Dette er jorden.
Dette er hjemme.
-Se! -Den er blå.
Ser dere? Jeg sa at vi ville finne en skatt.
-Hva? -Nei.
Nei. Hva skjedde?
-Er det alt? -Jeg vet ikke.
-Nei! -Få det til å komme tilbake.
-Du kan det, hva? -Hvor er det?
-Jeg kan prøve. -Vær så snill.
Hei, Caleb, hva fant du?
Faren din ville ønsket dette. Han ville vært stolt.
-Ikke si det. -Hva? Stans, Caleb.
Jeg skjønner at det er tøft. Ok? Jeg gjør det. Men du kan ikke bare…
Det var ikke et uhell. I gruven.
Det som skjedde, var ikke et uhell. Faren min visste om livsforsikringen.
At om noe skjedde med ham, kunne jeg dra til Omega.
-Etterpå skal jeg si det til Ms. Slater. -Hva?
Kanskje hun kan oppheve forsikringen. Jeg kan bli.
Alt ved dette suger. Men ingenting av det betyr noe.
For du er den som får dra.
Uansett hva du tror faren din gjorde, var det fordi han var glad i deg.
Jeg ville gitt alt for å få dra herfra. Det ville vi alle. Det vet du.
Men vi vil tilbringe resten av livet her. Og det er greit.
Vet du hvorfor? Fordi når du drar, får en del av oss også dra.
Du skal være der for resten av oss. Det blir fantastisk.
-Du vil glemme dette stedet. -Nei.
Jo, det vil du. Og det bør du.
Du har så mye foran deg, Caleb. Så mye du skal se og gjøre.
Du vil bli en leder. En folk stoler på.
En som drar dit andre er redde for å dra.
Du tror ikke at vi lar deg ødelegge det?
-Marcus! Hei! -Å, herregud.
-Hei, Marcus. -Det går bra. Jeg har det fint.
-Hva skjedde? -Det går bra.
-Hjerterytmen er altfor langsom. -Han tok jo alle pillene.
-Dere har aldri vært ute før. -Nei.
-Lav gravitasjon kan påvirke blodtrykket. -Gi ham en pille til.
Jeg kan ikke. De er i roveren.
-Å nei. -Hvorfor sa du ikke noe?
Jeg ville ikke ødelegge turen.
-Vær så snill. Nei. -Ok.
-Vi må få ham tilbake til roveren. -Ok, få opp farten.
Kom igjen.
-Jeg er rett bak deg. Kom igjen. Dytt. -Ta hånden min.
Hva var det?
Meteorsvermen.
Løp!
Jeg skal hjelpe deg, Marcus.
Pass dere.
-Få opp farten. -Ok, fort!
Roveren er der.
-Vi må løpe til den. -Det klarer vi ikke.
Jo, det vil vi. Se på meg, Borney.
-Jeg kan ikke. -Skal vi dø her ute?
-Skal Marcus dø? -Nei.
-Fortell meg at du klarer det. -Jeg klarer det.
-Fortell meg det! -Jeg klarer det!
Løp, da!
Kom an, jeg passer på dere.
-Kom an.
Fortere!
Denne veien. Kom igjen!
Vi er rett bak deg, Borney.
-Kom igjen, vi må videre. -Vi å få Marcus inn i roveren!
-Hei, hvor er Addison? -Hvor er du, Addison?
Addison!
-Der borte! -Om du hører oss,
-så er vi på vei, ok? -Kom igjen.
-Ok. -Nei, Dylan, ikke kom ut hit.
Hører du meg? Svar meg, da!
Hei! Har du det moro nå?
-Greit, kom igjen. -Ned!
-Nei! -Dylan!
Vi må…
-Men Borney, døren… -Det går bra.
-Døren. Vent. -Nei, det går bra.
Det går fint. Døren er lukket.
Ok.
Sprekkene må forsegles før de sprer seg.
-Vil det holde? -Jeg vet ikke.
Vi kan ikke bli her. Vi må få ham opp
-Ok. -Vi må dra.
-Ok. Alt skal gå fint. -Hvor er alle sammen?
-Klar? -Ok.
Kom igjen.
Å, herregud.
Jeg hjelper deg. Kom.
-Vi tar… -Få ham opp.
Kom igjen!
Borney! Åpne opp! Bor…
Hva skjedde?
-Er han… -Han klarer seg. Han kl…
Han klarer seg. Redningsfartøyene kommer snart.
Nei, det gjør de ikke. Svermen.
De er fortsatt nedstengt.
-De kommer ikke. -Nei, ikke si det.
-Beklager. -Nei, ikke si det.
Ok, de kommer.
Alt skal gå bra.
De kommer.
Addison, hva skjer når vi går tomme for oksygen?
Vel…
Når nivåene blir lavere…
…vil drakten begynne å resirkulere karbondioksid.
Og du vil bare begynne å bli kjempetrøtt.
Når du sovner, vil drakten stenge seg av.
Den vil prøve å få oksygenet til å vare så lenge som mulig.
På et tidspunkt vil du bare…
…gli bort. Det er fredelig.
Det høres vel greit ut.
-Caleb? -Jeg er her.
-Hvor lenge har jeg sovet? -En stund. Et par timer minst.
Redningsfartøyene?
De er på vei. Alt skal gå fint.
Du er en dårlig løgner. Du vet det?
Er de…
De sover bare.
Jeg burde aldri fått dere til å komme hit.
Du er en idiot. Dette har vært de to beste dagene i mitt liv.
Det gjelder dem også.
Vi fikk se himmelen. Alt det blå.
Det mest fantastiske jeg har sett.
Så slutt å syte og klage over hvor lei deg du er.
Dessuten fikk du oss ikke til å gjøre noe.
Jeg ville halt deg ut hit om du ville det eller ikke.
-Det er nok sant. -Det er det jammen.
Og ikke le. Du kaster bort oksygen.
Du vil alltid være min beste venn. Samme hva.
Jeg vet det.
Dylan?
Hva skjer? Dylan?
Månerover? Dette er redningsfartøy to. Hører dere meg?
Vi kan se dere og nærmer oss. Vennligst svar.
Dylan? Folkens?
Rolig. Ikke så fort. Kroppen din har vært gjennom mye.
-Har alle klart seg? -Alle sammen har det bra.
-Turen var helt vellykket. -Turen?
-Hvilken tur? -Om bord på transportskipet.
-Du er på Omega, Caleb. -Hva? Nei.
-Nei! Jeg må dra. -Det kan du ikke.
-Jeg kan ikke… -Det går bra.
Jeg var i roveren. Jeg sovnet. Jeg fikk ikke sagt farvel.
Det er vanskelig til å begynne med. Du trenger tid til å tilpasse deg.
Dette kan hjelpe.
-Hva er det? -Meldinger fra månekolonien.
Fra de siste 75 årene mens du sov.
Du skal bo hos en fosterfamilie.
De kommer i ettermiddag. De gleder seg til å møte deg.
Hei. Du vil ikke høre dette før om veldig lenge, noe som er kjemperart.
-Uansett, det er noen her som vil si hei. -Hei, Caleb!
-Hvor snakker jeg? -Bare sett ansiktet nær mikrofonen.
-Der er den. Hei, Caleb! -Hei, Caleb. Håper Omega er bra.
Greit, folkens. Kom igjen. Vi har dårlig tid.
Jeg ville at du skulle vite at alle har det bra
så du ikke bekymret deg når du våknet.
-Addison snakket med faren… -Jeg kjeftet på ham.
Ja. Han sa at jeg får bruke senderen én gang i året.
Det er visst mye mer enn vanlig. Så du har masse å ta igjen når du våkner.
Og hør etter nå, ikke vær trist, ok? Alt skal gå bra.
For deg, for oss, for alle sammen. Jeg er glad i deg!
-Jeg også! -Addison er også glad i deg.
Hei, kompis. Utrolig at det allerede har gått ett år.
Jeg vet ikke hva du sa til Addison før du dro, men jeg får ikke være i fred.
Hun har dukket opp med brødskiver i hele år. Det er vel ikke så ille.
Hei, alle savner deg. Vi snakker om deg hele tiden.
Vanskelig å tro at det er så lenge siden.
Det føles som i går at vi planla turen vår.
Hei, så hyggelig.
Og nå er jeg her og jobber i gruvene.
Jeg har i det minste glede av all skolegangen.
Ja.
Men det er ikke så ille. Borney og jeg jobber sammen.
Og Marcus prøver å få formannen til å flytte ham hit.
-Addison arrangerer demonstrasjoner… -Denne veien.
…som krever at kontraktene endres.
Det pussige er at vi bare gikk bortover gangen en dag,
og hun holdt meg i hånden.
Og så fortsatte vi bare… Ingen av oss slapp taket.
Caleb. Hun klarte det! Hun klarte det faktisk.
Hun fikk dem til å tette alle smutthullene i kontrakten.
Uferdige timer kan ikke overføres fra en generasjon til den neste.
Nå hjelper Borney henne med å danne en kommisjon
som skal starte de gamle byggeprosjektene igjen.
Så Borney går med dress og slips nå.
Men vi erter ham fortsatt med romspøkelset.
Jeg vet at jeg er tidlig ute i år, men jeg klarte ikke å vente.
Jeg fridde til Addison. Hun sa ja!
Jeg tenker på den dagen vi møttes i kafeteriaen.
Alle var så nervøse for å ta med jordjenta.
Vet du hva? Marcus har startet en baseball-liga.
Jeg skjønner ikke spillet, men ungene her liker det.
Nå har han et helt lag som maser om pillene hans.
Vi er bare glade for at fyren er her.
Addison er gravid. Jeg skal bli far.
-Hei. -Er det ikke utrolig?
-Hvor er det? -Bare følg stien…
-Jeg ser på alt som er forandret… -Greit, takk.
-Ha det! -…livene, hjemmene vi har bygd.
Det er på grunn av deg.
Du fikk oss ut av den kuppelen og viste oss hva dette stedet kunne bli.
Det er verdenen vi skapte.
Det er pussig.
Jo mer tid som går, desto mer innser jeg hvor mye den turen virkelig betydde.
Det er noen øyeblikk som bare skjer én gang.
Det er dem man holder fast ved. De blir historiene man forteller.
På den måten må du aldri egentlig si farvel.
Det er så rart å tenke på deg der ute, fortsatt stivnet i tid.
Du aner ikke hvor mye glede det har gitt oss alle disse årene
å tenke på alle de utrolige tingene du vil gjøre. Alle eventyrene du vil oppleve…
Jeg skal ta med barnebarna til krateret neste uke.
Er ikke det utrolig? Vi lever godt her, Caleb.
Vi ble herre over vår egen skjebne.
Nå, min venn, er det på tide at du blir herre over din.
Hei.
-Hei. -Jeg hørte at du var her.
Jeg tror denne tilhører deg.
-Søsteren din var en venn av meg. -Vent litt. Er du Caleb?
Søsteren min snakket mye om deg i senderen min.
Hun må ha lagt denne i sekken før jeg dro. Hun ville nok at du skulle ha den.
Trodde aldri jeg ville få se den igjen.
Jeg tror at vi vil ha mye å prate om.
Stjal dere virkelig en rover og dro over månen?
Det gjorde vi.
Addison sa at dere nesten sendte en venn ut i rommet.
Det gjorde vi ikke. Vi lekte bare oppskyting.
-Hva er oppskyting? -En lek.
Det du må gjøre, er å ta en oksygenbeholder,
snu den opp ned, og holde den foran deg så hardt du kan, på denne måten.
-Hvorfor snur du den opp ned? -Det er sånn du får fremdriften.
-Den leken høres ut som en fryktelig idé. -Ja. Det syntes søsteren din også.
Jeg trenger en som kan vise meg rundt. Har du lyst til det?
Mener du det? Meg?
-Hva skal du i morgen? -Tja, vi skal vel ut på et eventyr.
Tekst: S. Marum