Downloaded from YTS.MX
„KDO NEOCHVĚJNĚ KRÁČÍ ZA SVÝMI SNY
Official YIFY movies site: YTS.MX
A SNAŽÍ SE ŽÍT ŽIVOT PODLE SVÉHO PŘÁNÍ,
DOSÁHNE ÚSPĚCHU MIMO BĚŽNÁ OČEKÁVÁNÍ.“
H. D. THOREAU
ŽIVĚ Z WASHINGTONU
SNÍLEK
Tak jo.
Je to skoro 24 let…
co jsem naposledy stál na pódiu v tomhle sále.
Natáčel jsem svůj první hodinový stand-up
s názvem Killin’ Them Softly.
V téhle řadě seděla má těhotná přítelkyně.
Teď je to moje žena.
S prvním dítětem, které čekala,
teď hulíme trávu.
A nejvíc mi utkvěl v paměti ten tlak.
Před natáčením jsem musel vyběhnout na ulici
a rozdávat lístky na potkání.
Jinak bych nezaplnil sál.
Neskutečná změna za těch krátkých 24 let.
Těsně předtím mi umřel otec.
Nikdy mě neviděl vystupovat.
Když umřel, zdrtilo mě to.
Ze života mi zmizel smích.
Náladu mi dokázal spravit
jedině můj přítel komik, zesnulý velikán Norm MacDonald.
To je ono, potlesk pro Norma.
Nikdy nezapomenu, co udělal.
Věděl, že obdivuju Jima Carreyho.
Nebudu to rozvádět,
ale Jim Carrey má talent, jaký se nedá nacvičit.
Talent od pánaboha. Byl jsem z něj unesený.
Norm to věděl. Zavolá mi a říká: „Dave, já…
Točím film s Jimem Carreym…
Chceš se s ním sejít?“ A já na to: „To si sakra piš.“
Byla to první vzpruha od chvíle, co umřel otec.
Film se jmenoval Muž na Měsíci. Nevěděl jsem, o co jde.
Jim Carrey tam hrál jiného mého oblíbeného komika,
zesnulého Andyho Kaufmana.
Jim Carrey se do té role tak ponořil,
že od probuzení
až do ulehnutí do postele žil stejně
jako Andy Kaufman.
Nevěděl jsem to.
Řekli „Stop“, ale on byl pořád
Andy Kaufman.
Došlo to tak daleko, že ho celý štáb oslovoval Andy.
Já to nevěděl. Jen jsem ho chtěl vidět.
Když vešel do místnosti, vykřikl jsem: „Jim Carrey!“
A všichni na to: „Ne!
Říkej mu Andy.“
Nechápal jsem to.
Choval se divně. Nevěděl jsem, že hraje Kaufmana.
Něco jako: „Jak se vede?“ A já: „Dobrý den…
Andy?“
Ale…
zpětně vidím, jaké jsem měl štěstí
vidět jednoho z největších umělců své éry
ponořeného do neuvěřitelně náročného procesu.
Měl jsem veliké štěstí.
Ale to, jak se to dělo,
se mi vůbec nelíbilo.
Chtěl jsem potkat Jima Carreyho,
a celé odpoledne jsem musel předstírat, že je to Andy Kaufman.
Jistěže to byl Jim Carrey.
Viděl jsem, že je to Jim Carrey.
Vlastně tím chci říct… Stejně na mě působí trans lidé.
Je to tady.
Jestli jste čekali, že si dnes večer
z těchhle lidí zase budu dělat srandu,
tak jste na špatné show.
Už si je nevezmu do pusy.
Za ty potíže to nestálo.
Nic o nich nepovím.
Tři čtyři hlášky za večer, ale tím to hasne.
Unavuje mě o nich mluvit.
Chcete vědět, proč mě to unavuje?
Oni totiž reagovali, jako bych potřeboval, aby byli legrační.
To je směšné.
Nepotřebuju vás. Změnil jsem náhled.
Nikdy se toho nedočkáte.
S trans vtipy jsem skončil. Víte, z koho si budu utahovat dnes?
Z hendikepovaných.
Nejsou tak semknutí jako gayové.
A mě baví zesměšňovat druhé.
Vzadu asi bude někdo hendikepovaný. Nechávají je sedět tam.
„Přišel jsem se smát transgender lidem.
Nečekal jsem, že bude dělat vtipy o nás.
Mizíme odsud!“
Už je na čase, aby jim to někdo osolil.
Dneska narazili na těžkou váhu. K čertu s nimi.
Jednou jsem v Capitol Hillu
viděl hendikepovaného kongresmana.
Jmenuje se Madison Cawthorn.
Republikán ze Severní Karolíny.
Byl v šoku,
když mu povídám: „Zdravíčko, kongresmane.“
Netušil, že vím, kdo je. Otočil se…
Pak jsem odkráčel.
Aby mě viděl dělat něco, co on nedokáže.
Hopsal jsem.
A on zuřil.
Už není kongresman.
Nevím, jestli sledujete politiku.
Tohle nemá být vtip. Ztratil křeslo.
Ostatní ho předběhli.
Vážně.
Víte, kde udělal chybu?
Chtěl znovu do Kongresu,
a snažil se být kontroverzní.
Kecal voloviny v pravičáckém podcastu.
Povídá: „Washington je horší než Hollywood.“
Já na to doma: „Cože?“
Povídá: „Tito lidé jsou odporní.
Provozují orgie, párty plné sexu a drog.“
Napadlo mě: „Ten chlap zní jako Juicy Smoo-yay.“
Je to lhář.
Nepochybuju, že se to ve Washingtonu děje,
ale sotva to viděl na vlastní oči.
Kdo by zval vozíčkáře na orgie?
Aby tam jezdil dokola a na všechny bonzoval?
Je jen jeden důvod, proč ho pozvat na orgie.
Však víte, o co jde.
„Do toho, kluci. Já nic necítím.
Započněte zákonodárný proces.
Hezky po jednom.“
Ty kráso.
Jo.
Teď tedy zesměšňuju ostatní hendikepované.
Abych byl upřímný,
snažím se vztahy s transgender komunitou narovnat.
Aby si nemysleli, že je nemám rád.
Víte, jak na to jdu? Napsal jsem hru.
Gayové totiž hry milují.
Je moc smutná, ale dojemná.
Je o transgender černošce,
která používá slovo „negr“.
Je to doják.
Na konci hry umírá osamělá,
protože bílí liberálové neví, jak s ní mluvit.
Smutné.
Když je řeč o negrech…
Dělám taky na knížce, a tohle je fakt.
Předělávám americkou klasiku, Huckleberryho Finna,
z pohledu negra Jima.
Jmenuje se Dobrodružství negra Jima.
Začíná to takhle.
Huckleberry Finn mu povídá: „Ty jsi negr Jim.“
A on: „Stačí jen Jim.
Jak říkají tobě, bráško?“
„Huckleberry Finn je mé jméno.“
„Huckleberry? Tak se vážně jmenuješ?“
„Od narození.“
„Víš ty co?
Klidně mi říkej negře Jime.“
Je jedno, jestli jste černí, bílí nebo puntíkatí.
Jestli znáte bělocha jménem Huckleberry,
má míň prachů než vy.
Je to nejubožejší bělošské jméno, jaké jsem kdy slyšel.
Jméno jako Huckleberry vás předurčuje k nezdaru.
Kdyby mi právník u soudu řekl:
„Jsem váš obhájce Huckleberry Finn,“ řekl bych si: „Půjdu sedět.“
Chraň bůh, abych šel sedět.
Ale pokud se to stane, snad to bude v Kalifornii.
Při vynesení rozsudku řeknu: „Než mě odsoudíte,
chci, aby soud věděl…
Identifikuji se jako žena.
Pošlete mě do ženské věznice.“
Víte, jak se budu chovat, až se tam dostanu.
„Dej mi svůj ovocný salát, jinak ti vyrazím zuby.
Jsem holka jako ty, mrcho.
Vykuř holčičce péro. Nenuť mě ti to vysvětlovat.“
Mám skvělou pověst v showbyznysu,
ale v komedii platím za lenivého komika.
Sice pořád makám, ale za lenocha mě mají kvůli něčemu jinému.
Při svých show totiž občas…
V hledišti je dvacet tisíc lidí, já povím vtip,
a oni na mě hledí jako na blázna.
Ale tři nebo čtyři lidi se hlasitě smějí.
A já si na jevišti řeknu: „Jo, to je dobrý.“
Další vtip je jeden z těch vtipů…
Víte, co myslím? Rád ho říkám, ale nikdy se nechytne.
Ale jdu na to. Víte, co mi nejde?
Neumím imitovat, a o to tady jde.
Připraveni? Fajn.
Tohle nezabere.
Tohle je moje imitace.
Moje imitace…
mrtvých lidí z Titanicu.
Nechte mě to dokončit.
Moje imitace mrtvých lidí z Titanicu,
ke kterým se přibližuje ponorné plavidlo.
Bezva, jdem na to.
Fajn, takhle.
Pojďte k nám do našeho vodního hrobu.
Podle mě je to vtipné.
Je to legrační způsob, jak umřít.
Až budu za 20 let slavit 70. narozeniny,
nasednu do ponorky a pojedu to omrknout.
Snad to do té doby zabere.
Má žena ten vtip nesnáší.
Víte, že je ve Washingtonu striptýzový klub Camelot?
- Funguje ještě? - Ano!
Už vím, kam půjdu po show. Musím vám říct…
moje žena onehdy řekla, že jsem děsný.
Baví mě chodit do striptýzových klubů.
Žena řekla, že jsem děsný, protože do strip klubů chodím sám.
Je to děsné?
Podle mě je to lepší než tam chodit s kámoši.
To je podle mě děsné.
„Pojďme všichni do strip klubu,
aby celé partě ztvrdla péra.
Cestou domů budeme zticha a nebudeme mluvit
o tom, co jsme viděli nebo dělali.“
Ne, já chodím sám.
Ale žena nechápe, proč tam chodím.
Nijak to nesouvisí se sexem.
Potřebuju trošku sexuální energie na uvolnění,
ale hlavně se dostanu ven.
Libí se mi ta hudba.
Pár nahých koček mi dělá dobře,
ale nesnažím se navazovat kontakty.
Někdy si do strip klubu beru knížku.
Sednu si přímo k pódiu, protože je tam víc světla na čtení.
Jednou se mi ve strip klubu stala divná věc.
Nevím proč…
Striptérka mi z nějakého důvodu řekla své jméno.
Tak jsem odešel.
Povídá: „Kam jdeš?“ A já: „Dobrou noc, Deborah.“
Bůh žehnej mé ženě, ale mému životu nerozumí.
Jednou povídá, že má práce je zábava.
Moje práce je práce.
Zábavný jsem já.
Je to strašně nebezpečné.
Celý loňský rok
jsem byl na turné s jedním z největších,
jestli ne největším žijícím komikem Chrisem Rockem.
Jezdili jsme spolu celý rok.
Těsně před začátkem turné
se Chris zapletl do incidentu, který je pro nás černochy jako 11. září.
Chrisovi na předávání Oscarů vlepil facku Will Smith.
Něco tak šíleného se jen tak nevidí.
Sledoval jsem to naživo v televizi a když se to stalo,
myslel jsem, že to hrají.
Nebyl jsem si jistý.
Vyčkával jsem. Přece znám Chrise.
Čekal jsem 30 nebo 40 minut,
až se přesune někam jinam.
Volám mu na FaceTime a zvedne mi to.
Hned mi povídá:
„Jsi jediný černoch, kterému to beru.“
Zřejmě mu už volali
Obama a Oprah, aby se ujistili, že je vše v pořádku.
A já myslel, že to hráli. Tak se ptám:
„Však víš co.“ On povídá: „Co?“
Říkám: „Bolelo to?“
A on: „Jo, kámo, bolelo.“
A tak mi došlo, že to bylo fakt.
A teprve tehdy mě to pohoršilo.
Nešlo jenom o to, že dostal facku. To byla jenom půlka.
Pohoršilo mě, že se Will
po té facce posadil a užil si zbytek večera.
To bylo šílené. On…
„Děkuji vám.“
Co to sakra je?
Celý rok jsme pak jezdili a já hořel nedočkavostí,
co o té facce řekne ve svém stand-upu.
Po roce natáčel stand-up.
Chris je mazaný chlap.
Nikdy předem nevíte, co řekne.
Šel jsem na to natáčení.
Bylo to nahoře v Baltimoru.
Vy jste z D.C., takže Baltimore znáte.
Všichni víme, že D.C.
si za ta léta prošel těžkým obdobím.
V Baltimoru bohužel pořád trvá.
Zdaleka ne každý hlubiny Baltimoru opravdu chápe.
Baltimore je tak zoufalý, že…
Tupac a jeho máma se z Baltimoru odstěhovali do Oaklandu za lepším životem.
Chris Rock do toho šel po hlavě.
Nemůžu uvěřit, že to udělal. Baltimore byl v šoku.
Nechápu to. A to jsem tady jako komik začínal.
Šokoval je. A víte, čím je dostal?
Podíval se do publika… Já to nečekal.
Samí černoši. Černý Baltimore.
I bohatí černoši z Baltimoru
jsou něčím traumatizovaní.
Chris je šokoval. Tohle řekl. Stoupl si před publikum a povídá:
„Odmítám být oběť.“ Publikum na to…
A já si v zákulisí říkám: „Chlape, bacha na ten záznam.“
Vím, že je to průšvih,
ale říkám vám, že všechno je legrace.
Dokud se to nestane vám.
Pouhé tři měsíce
po tom strašném napadení Chrise Rocka
jsem byl na jevišti v Hollywood Bowl.
Najednou z davu
vyskočil magor a napadl mě.
Když se to stane vám, tak nevíte, co se děje.
Je to jak zpomalený film.
Toho kluka neznám. Říkám si:
„Proboha, čelím útoku.“
Nějakej drban. Skočil na mě jako…
Jsem starý, ale rychlý.
Chytil jsem toho hajzla za hlavu
a stáhl mu dolů kapuci.
Pořád cítím v ruce jeho hlavu.
Byla jako houba.
Pěstoval si dredy.
Žádné krásné dredy jako rastafariáni.
Byly to nepěstěné bezdomovecké dredy z L. A.
Měl tam listy, klacíky a víčka od lahví.
Jakousi mastnotu.
Já udělal takhle
a skácel jsem se.
Povalil mě na zem.
Říkám si: „Člověče, tohle je zlé.
Teď umřu? Nebo co se stane?“
A jak tam tak ležím úplně zranitelný…
Víte, co mi došlo, co mě nikdy předtím nenapadlo?
V ten moment mi došlo,
že bodyguardi
by do práce neměli chodit v lakýrkách!
Travisi!
Na jeviště vlítl smykem Travis
v krásných polobotkách a dopadl na záda.
Říkám si: „Panebože. Teď jsme na zemi oba.
Budu si muset poradit sám.“
Hned jsem vyskočil a ten kluk taky.
Podívali jsme se jeden na druhého a došlo nám, že jsem větší než on.
A ten zmrd vzal nohy na ramena.
Pustím se za ním, ale řeknu si: „Kašlu na něj.“
Zvedl jsem mikrofon.
Povídám: „Tuhle show dokončím.“
Přesně tak.
Předtím jsem si celé tři měsíce tropil žerty z Chrise Rocka.
Lidi se mě pořád ptali:
„Dave, co byste udělal na místě Chrise Rocka,
kdyby vás Will Smith uhodil?“
A doteď mám stejnou odpověď. „Nevím, co bych udělal.“
Nic tak extrémního jsem nezažil.
Ale už vím, co by nedělal Will Smith.
Neužíval by si zbytek večera.
Takže poslouchejte.
Tomu maníkovi jsme to nandali.
Ne „my“. Já se na pódiu snažil vymyslet vtip,
a oni za mnou toho kluka řezali. Všichni to viděli.
Já seděl nahoře a přemýšlel, co říct.
Oněměl jsem. Vůbec nic mě nenapadalo.
Co moje karma?
V tu chvíli zničehonic
vkráčí na pódium Chris Rock.
Před 20 tisíci lidmi zamíří ke mně,
vezme mi z ruky mikrofon, podívá se do publika a řekne:
„To byl Will Smith?“
Lidi byli smíchy bez sebe.
Já tam stál jak pitomec.
Měl jsem vztek.
V duchu si říkám: „Tohle je můj útok.
Tebe napadli před třemi měsíci. Teď se směješ?“
Sebral jsem Chrisovi mikrofon a snažil se něco říct,
ale vůbec mi to nešlo.
Povídám: „Byl to nějakej transsexuál.“
A z davu se ozvalo:
„Fuj! Tohle je L. A., my máme transsexuály rádi. Fuj!“
Cítil jsem se strašně.
Fakt strašně.
Ale já vím, proč to udělal.
To byste tam museli být. Když se do mě pustil,
bylo to jak z nějakého filmu.
Představte si to.
Představte si celebrity.
Na té show nechyběla žádná celebrita.
Nejúžasnější noc, jakou kdy Hollywood zažil.
A když mě ten chlap napadl, ochozy se vyprázdnily.
To mi došlo, až když jsem zpětně viděl záznam.
Když mě napadl,
jako první se zvedl Jamie Foxx.
Měl bílý kovbojský klobouk, jako by věděl, co se stane.
Nikdy předtím nic takového neměl.
Jamie se pustil za tím šmejdem
a snažil se ho dostat.
Ale ten borec byl rychlý. Klamal tělem a uhýbal.
Jamie ztratil rovnováhu a prostě jen běžel dál.
Pak vyběhl ze zákulisí Jon Stewart z Daily Show
a skočil po něm jako brankář po míči. Takhle.
Kluk ho viděl, uskočil, a Jon proletěl vzduchem.
Ten kluk byl rychlík. Pak se otočil, uviděl nouzový východ
a rozběhl se k němu.
Než se dostal ke dveřím,
skočil před ně Puff Daddy z Bad Boy Records
a začne dělat tohle.
Ty kráso.
Puffy toho hajzla dostal.
Všechny celebrity vyběhly,
protože ve mně vidí sebe,
a začaly do toho kluka bušit.
Chris se v zákulisí tvářil jako: „Mně nikdo nepomohl.“
Chrise nemá nikdo rád!
Bylo to mnohem vypjatější, než se mohlo zdát.
Nevím, co jste viděli,
ale když jsme toho borce mlátili,
vytáhl od pasu pistoli ráže 22.
Totální chaos.
Všichni ječeli: „Bože, on má zbraň.“
Byl jsem vyděšený. Byl jsem vzadu, ale vyděšený.
Každý okolo mě měl zbraň.
Kdyby toho kluka zastřelili na pódiu v Hollywood Bowl…
Za to tě platím, Travisi!
Travis se vzchopil.
Vyrazil mu zbraň z ruky.
Takhle ji vzal a snažil se vysypat náboje, ale nešlo to.
Tak stiskl spoušť, a nebyla to pistole.
Vystřelila čepel nože.
Asi se mě chystal bodnout.
Nahání to hrůzu.
Další večer jsem sice neměl vystupovat,
ale musel jsem se vrátit na pódium. Udělal jsem show.
Někdo z publika vykřikl: „Dave, co ten útok?“
Nevěděl jsem, že je tam novinář.
Vypadlo ze mě, že ten chlap měl u sebe nůž, co chtěl být pistolí.
Média mi pak ten vtip šest týdnů vyčítala.
Já tomu klukovi nic neudělal. To není fér.
To nebylo fér.
Z New York Post pak zašli za útočníkem
do vězení a dělali s ním rozhovor jako s hrdinou.
Četl jsem to.
Ukázalo se, že za napadení můžu já.
Jo, vyprovokoval jsem ho.
Nebyl v tom úmysl.
Žertoval jsem o bezdomovcích.
Vyšlo najevo, že ten mladík byl bezdomovec.
Vůbec jsem to nemohl tušit.
Rád bych řek,
že na bezdomovce měl výjimečně dobré místo.
Údajně jsem ho však vyprovokoval vtipy o LBGTQ.
Ukázalo se, že ten borec byl B.
Článek byl nadepsaný:
„Údajný útočník na Davea Chappelleho je bisexuál.“
Povídám: „Údajný útočník?“
Ten vůl mě doopravdy napadl. Ukážu vám záznam.
Údajně je bisexuál.
Zbytku článku uvěřím, až ho uvidím vykouřit něčí péro.
Když jsem to četl, byl jsem zděšený.
Říkám si: „Bisexuál? Co kdyby mě znásilnil?“
Ne, jinak.
Není to legrace, protože…
Protože po celé té mele
jsem odešel do hotelu.
Chápete, sám. Otevřu dveře a najdu tam svoji ženu.
Vzlykala.
Povídám: „Bože, co ti je? Taky tě někdo napadl?“
A ona pláče.
Říká: „Panebože, Dave.
Kdybys dnes večer umřel…
já a děti bychom nic neměli.“
Došlo mi, že je to vážné.
Sedl jsem si vedle ní na postel.
Sáhl jsem do kapsy a vytáhl klíče,
které předtím neviděla.
A ona: „Jé!
Co je to za klíče?“
Jemně jsem jí je vložil do rukou.
Říkám: „Drahoušku, to jsou klíče od mého trezoru.
Bůh chraň, aby se mi něco stalo.
Ale kdyby, tak neměj strach.
V té schránce je vše, co ty a děti potřebujete.
Už jsem se o to postaral.“
Ona hledí na ty klíče.
Vidím, že jí dochází, o čem se vlastně bavíme.
A pak se rozplakala ještě víc.
Přiznám se vám, že jsem taky trochu vzlykal.
Pevně jsme se objali.
Víte, že ta mrcha slídila v trezoru za mého života?
Tohle se dělá?
Panebože.
A pak na mě vyjela.
„Zatraceně, Davide. Já jsem ten trezor otevřela.“ A já: „Vážně?“
Ona povídá: „Jo, a nic v něm nebylo.“
Já říkám: „Nic?“
„Nic kromě knížky tvých pitomých vtipů.“
A já: „Fíha.
Podívej, zlato.
Když ty vtipy budeš vyprávět, jak jsou napsané,
budete se mít s dětmi dobře.
Jsou to moc dobré vtipy.“
„Dobré vtipy? Co je to za blbost?
‚Pojďte do mého vodního hrobu.‘“
Ne, musíš vibrovat hrdlem.
Pojďte do mého vodního hrobu.
Ty jo.
Jsem ženatý už dost dlouho.
Vykládám o ženě spoustu hovadin, ale moc ji miluju.
Asi byste to do mě neřekli.
Jsem žárlivý manžel.
Je to tak.
Něco vám povím. Jednou jsem ženu podezíral, že mě podvádí.
Jo, kámo.
Byl to jeden z nejhorších dnů mého života.
Nedával jsem to.
Teď se za to stydím, ale dokážu o tom mluvit.
Víte, co jsem udělal?
Není to pěkné. Čekal jsem.
Čekal jsem, až usne.
Čekal jsem dlouho.
Ona je Asiatka.
Nešlo poznat, jestli spí, nebo ne. Sledoval jsem ji…
A víte, co jsem udělal, až jsem si byl jistý?
Vzal jsem jí iPhone.
Vzal jsem ho dolů a začal zkoušet hesla,
abych ho odemkl.
Nemohl jsem na to přijít.
Pak mě napadlo, že iPhone má rozpoznávání tváře.
Udělal jsem…
A hned se odemkl.
Vidím tam zprávu od nějakého Earla.
Žádného Earla neznám.
Probudil jsem ji.
„Vzbuď se, sakra. Kdo je Earl?“
„O čem to mluvíš?“ „Nezahrávej si se mnou, mrcho!
Odemkl jsem tvůj telefon. Kdo je Earl?“
Ona: „Dobrý bože, Davide.
To je gay Earl z kadeřnictví.“
Říkám: „Co jako jsem?
Jak mám vědět, že ten týpek je gay?“
Ona v klidu říká: „Přečti si zprávy a mrkni se na fotky.“
Začnu číst zprávy.
„Ten chlap má v oblibě slovo ,zlatíčko‘.“
Pak přejdu na jeho fotky a zírám.
Na fotkách vypadá jako gay. Všude má otevřenou pusu.
Došlo mi, že mluví pravdu.
Cítil jsem se jak blbec.
Říkám: „Promiň.
Mrzí mě to.
Promiň, vezmi si telefon.
Promiň, jdi zase spát. Já jen…
Znejistěl jsem,
protože já tě podvádím pořád. Dobrou noc.“
Nenechala mě odejít. „Když jsi mě probudil…“
Vytáhla zpod polštáře můj telefon.
Říkám: „Co to sakra je?“
A ona: „Kdo je ta děvka na fotce?“
„Jak jsi ten mobil odemkla?“
„Jednoduše. Stačilo zmáčknout nos,
udělat takhle, a hned se otevřel.“ Povídám: „Co to má být?“
Ona: „Kdo je ta děvka?“ Já říkám: „Dej mi to.
Buď v klidu, to není žádná děvka. To je kámoška.
Deborah.“
Tenhle večer zakončím dlouhým příběhem. Nevadí?
Je to dlouhé. Tak jako že už jsem skončil.
Protože si musím zapálit. Fajn?
Neskončil jsem, ale dělejte, jako že jo.
Za výkon bych rád ovace vestoje.
Mockrát děkuju. Dobrou noc.
Dík, že jste mi netleskali vestoje.
Fakt skvělej pocit.
Fajn, jenom si chci zakouřit.
Líbí se vám to, že?
Tak jo.
Než jsem natočil Killin' Them Softly, tak mi ve 22 letech
HBO nabídlo do té doby největší životní šanci.
Půlhodinový stand-up.
Nebyl to speciál, chápete.
Byl to tuctový pořad.
Ani to nemělo název. Jenom „Dave Chappelle“.
Točil jsem v San Franciscu na místě zvaném Broadway Studios.
Je to v prvním patře.
Pod Broadway Studios je noční klub.
Ten stand-up měl trvat jenom 30 minut.
Připravil jsem se, cvičil jsem. Dělal jsem vše, jak se má.
Začalo se natáčet a po 20 minutách se něco stalo.
Na tu hudbu nezapomenu.
Z nočního klubu dole začala dunět hudba.
Bylo to fakt hlasité a úplně mi to zkazilo show. Byl jsem zdrcený.
Byl jsem mladý muž.
Věřil jsem v to, co dělám.
A zdálo se mi, že můj sen zemřel.
Když jsem skončil, seběhl jsem po schodech
do uličky za Broadway Studios, kde parkovaly přenosové vozy,
a rozrazil jsem dveře.
Začal jsem ječet na producenty.
V showbyznysu jsem byl nula. Jenom kluk, co si věřil.
Řvu na ně: „Vy jste mi to úplně podělali.
Ta posraná hudba. Co si sakra myslíte?“
Byl tam jeden špičkový producent.
Nebudu říkat jména.
Stoupl si a říká: „Hele, kluku, sedni si.
Nic jsme nepokazili.
Máme s nočním klubem dohodu,
že nebudou pouštět hudbu, a oni ji nedodrželi.“
Ptám se: „Kdo nedodržel dohodu?“
A on ukázal na chlápka.
Na to nezapomenu. Byl to starý běloch,
který seděl sám ve Fordu Taurus.
Povídá: „Tamhleten chlap.“
Nemarnil jsem čas otázkami.
Zabouchal jsem tomu Fordu Taurus na okýnko.
„Otevři dveře, hajzle. Chci s tebou mluvit.“
Ten stařík se na mě moment díval a pak rozvážně odjel.
Nechal mě v uličce proklínat všechny okolo.
Dvě minuty potom, doslova o 120 sekund později,
nemohlo to trvat o nic déle,
se dveře kuchyně v nočním klubu
pod Broadway Studios doširoka otevřely.
Stál tam ten stařík, ale měl posily.
Měl u sebe dvě gorily a hleděl na mě…
Byl ledově klidný.
Říká: „Pojď sem.
Chci s tebou mluvit.“
Tehdy jsem nevěděl, jak to na ulici chodí.
Později jsem zjistil, že ti muži byli ruští gangsteři.
Nevím, jak znáte ruské gangy,
ale podobní chlápci zabili Denzela v Training Day.
Producenti věděli, do čeho jdu.
Říkali: „Dave, nechoď tam.“
„Kašlu na vás.“
Vešel jsem do kuchyně a oni za mnou zavřeli dveře.
Byla tam tma jak v pytli a bylo mi to jasné.
Nejsem hlupák. Věděl jsem, že je zle.
Ale pochopte,
že jsem věřil v to, co dělám, a bylo mi to fuk.
Dál jsem ty hajzly proklínal,
že mi zničili život.
Ten stařík nemohl uvěřit, že tak žvaním.
Když jsem se nadechl, tak mě vlídně zastavil.
Říká: „Hele, poslyš.
Tví kámoši ti lhali.
Uzavřeli jsme dohodu.
Ale tví kámoši mi za to nezaplatili.“
V tu chvíli mi došlo, že jsem zavřený v kuchyni.
Došlo mi, že mluví pravdu, takže já se mýlil.
V ten moment, kdy jsem si uvědomil svůj omyl,
jsem se poprvé bál.
Když jste naprosto přesvědčení o své pravdě, je to sranda.
Můžete se opájet tím, že jste v právu.
Proto jsou homosexuálové tak zlí.
Ale já se nevzdal.
Byli byste na mě fakt pyšní.
Měl jsem strach, ale nevzdal to.
Povídám: „Tak to vám, pane, dlužím omluvu.
Ale ať ta hudba hrála z jakéhokoli důvodu,
zničilo mi to život.“
A ten stařík se na mě soucitně podíval.
Přistoupil ke mně a jemně mi položil ruku na tvář.
Musím říct, že takové gesto vás zbaví mužnosti.
Stál jsem tam s jeho rukou na líci…
A on říká: „Jsi opravdový muž.“
A poplácal mě po tváři.
Něžně.
V tu ránu se znovu otevřely dveře.
Kuchyň zaplavilo světlo z uličky
a já vyšel ven živý.
Dostal jsem šanci dál bojovat.
V ten moment
jsem dostal cennou životní lekci,
o kterou se s vámi musím podělit.
Tohle je ta lekce.
V kterýkoli moment vašeho života
pokaždé převáží ten nejintenzivnější sen.
Já jsem nezdolný snílek.
Jo, nelžu.
Dnes večer sním
jako 14letý kluk,
a prožívám to jako 50letý muž.
Moje sny jsou velmi silné.
Dnes jsem se procházel po Washingtonu.
Býval jsem v tomhle městě chudý,
a lidi mě celý den zdravili: „Ahoj, Dave.“
Jako by mě znali osobně, a já měl pocit, že znám je.
A říkám si: „Bože můj, Dave, to je ale silný sen.“
Ale pak se někdy…
Někdy se cítím všedně.
Cítím se sám sebou.
Třeba hulím trávu, zajdu do nightclubu a tiše tam sedím.
Ale rozhlédnu se po klubu a uvidím tam neznámého chlápka.
On celý týden dřel, objednal si bottle service
a buchta mu nese víno Moët s prskavkami.
V mých představách je to Peršan.
Předvádí nějaký zvláštní perský tanec.
U stolu je šest koček, má totiž spoustu chlastu.
A všechny volají: „Ať žije Cena! Ať žije Cena!“
Rozhlížím se po sále a říkám si: „Proboha,
jsem v jeho snu.“
Slyším, jak říká kámošům: „Jak bylo večer v klubu?“
„Paráda. Měl jsem bottle service.
Pozoroval mě tam Dave Chappelle a říkal si: ‚Kdo to asi je?‘“
A to je návod na život.
Musíte být moudří, abyste věděli, kdy žijete svůj sen.
A musíte umět pokorně přijmout, že žijete ve snu někoho jiného.
To je důvod…
Proto nejsem soudce mezi Willem Smithem a Chrisem Rockem.
Vy na ně hledíte jako na velká esa,
ale já v nich vidím snílky, jako jsem já.
Nemůžu vynášet rozsudek, protože v obou vidím sebe.
Já jsem Will Smith.
Jsem muž, který se neudrží
a flákne někoho,
kdo říká ošklivé věci mně nebo někomu, koho mám rád.
A jsem Chris Rock.
Jsem muž, který dokáže dostat facku před celým světem
a zachovat klid, aby nic nepokazil.
Takhle to muži dělají.
Muži stanovují limity.
Muži vytyčují limity.
A muži testují limity.
A nikdo netestuje limity víc
než transsexuálové.
Když vidím jiného snílka, má můj maximální respekt,
i když jeho snu nerozumím.
Snílka poznám od pohledu.
V životě jsem potkal hodně velkých snílků.
Nikdo z nich nepřekonal
muže, který si říká…
Lil Nas X.
Potkal jsem ho na párty. Neměl jsem tušení, kdo to je.
Ale jen co přišel, věděl jsem, že jsem v jeho snu.
Všichni tam byli snílci.
Všichni byli slavní.
Ale pak vešel ten kluk.
Byl oblečený jako C-3PO. Doslova zářil.
A všichni spustili: „Bože, je tady. To je Lil Nas X!“
Neznal jsem ho. Z nějakého důvodu
si ze všech snílků vybral zrovna mě.
Říká: „Chtěl jsem tě mít ve svém videu.“
Nevěděl jsem, o čem sakra mluví. Povídám: „Cože?
V jakém videu?“
On se na mě takhle podíval…
„Ty víš v jakém,“ a odkráčel.
Dívám se za ním a říkám si: „Člověče…
Ten borec má hodně silný sen.“
Víte, co mi to připomnělo?
Jak jsem chodil na základku.
Učitelka se nás ptala, čím chceme být.
„Timmy, čím chceš být, až vyrosteš?“
Zdálo se, že to ví.
Postavil se a říká: „Chci být hasičem.“
A učitelka říká: „Timmy, to je krásný sen.“
Ale Timmy to myslel jinak.
Řekl, že chce být hasič,
protože ho v hloubi duše přitahoval oheň.
A ve 14 letech byl z toho kluka zkušený žhář.
S petrolejem a sirkami to uměl jako profík.
Jednou v noci si ve městě s kámoši hráli s ohněm
a podpálili sklad.
Nevěděl to, ale uvnitř bylo
třináct dělníků ze Salvadoru.
Uvízli tam a zemřeli v plamenech.
Není to tragédie?
Byla to nehoda.
Bylo mu teprve 14. Ale byl to černoch,
takže ho soudili jako dospělého.
Timmy skončil nadosmrti v base.
Sen se vzdálil.
„Co ty, Billy?
Čím chceš být, až vyrosteš?“
Billy si stoupne a říká:
„Chci být prezidentem USA.“
A učitelka: „Panebože, Billy.
To je báječný sen.“
Billy to myslí vážně.
Dělá všechno, jak se má.
Má dobrý prospěch, dostane se do studentské rady.
Spousta mimoškolních aktivit,
jako je taneční sbor, aby měl pěkné CV.
Je na cestě stát se prezidentem.
Ale ve třeťáku uklouzne.
Je mu 16, jeho přítelkyně otěhotní
a on musí nechat školy, aby je uživil.
Naštěstí nabírají v místním Walmartu.
Když je mu 20,
dělá ve Walmartu zástupce vedoucího.
Jako nejmladší z celé oblasti.
Říká si: „Bože, jestli to vydržím ještě čtyři roky,
můžu být vedoucí.
A když to pak vydržím dalších šest let,
můžu být oblastní vedoucí
a mít pod sebou dokonce tři Walmarty.“
Má velkou vizi. Vidí, kam to spěje.
Tak se zabije.
„Co ty?
Čím chceš být, až vyrosteš?“
„Neřeknu.
Nechci, aby se mi ostatní děti smály.“
„Co na tom, jestli se smějí?
Tvůj sen je tvůj.
Nech svoje sny, ať se naplní.
Řekni to z plna hrdla.
Čím chceš být, až vyrosteš,
Lil Nas X?“
Ten kluk se postaví před třídu.
„Chci být největší černošská buzna.
Chci točit videoklipy,
svlíkat se u tyče, sklouzávat po ní až do pekla
a v 10 hodin na BET kouřit ďáblovi péro,
dokud jsou děti vzhůru, aby mě viděly.“
Šokující je, že tenhle jediný sen vyšel.
Proto jsem tady.
Dnes večer.
Ve městě, kde jsem si vystavěl své sny.
Chci vám všem říct, že se splnily.
A poděkovat, že jste mě udělali tím, kým jsem.
Jo, žiju velmi intenzivní sen.
Kdykoli přijedu do tohohle města a postavím se před vás,
uvědomím si: „Bože, tohle vůbec není můj sen.
Je váš, a já mám čest v něm být.“
Velké díky, Washingtone.
Nashle příště.
A JAKO VŽDYCKY ELAINE
Překlad titulků: Libor Zukal
Tohle dílo je chráněno červenou, černou a zelenou,
které protíná klíč.