Downloaded from YTS.MX
"FORFØLGER MAN MÅLRETTET SINE DRØMME
Official YIFY movies site: YTS.MX
OG VOVER AT LEVE DET LIV, MAN HAR FORESTILLET SIG,
VIL MAN OPLEVE EN UVENTET SUCCES."
LIVE FRA WASHINGTON D.C.
For næsten 24 år siden…
…var sidst, jeg stod på denne scene.
Jeg optog mit første heltimes-show.
Det hed Killin' Them Softly.
Min kæreste sad på rækken der, gravid.
Hun er nu min kone.
Barnet, hun bar, mit første barn…
…ryger jeg tjald med nu.
Jeg husker tydeligt presset den aften.
Før showet rendte jeg ud på gaden
og delte billetter ud,
for jeg kunne ikke fylde salen.
Sikke en forskel 24 korte år gør.
Kort forinden døde min far.
Han så mig aldrig optræde.
Og da han døde, var jeg utrøstelig.
Som om jeg aldrig ville grine igen.
Det eneste, der fik mig op af det hul,
var min komikerven, den afdøde Norm MacDonald.
Ja, skud ud til Norm.
Norm gjorde noget, jeg aldrig glemmer.
Han vidste, jeg var fan af Jim Carrey.
Jeg går ikke i dybden,
men Jim Carrey har et talent, man ikke kan træne sig til.
Sikke et naturtalent. Jeg var fascineret af ham.
Norm vidste det. Han ringede, og han sagde: "Dave, jeg…
Jeg laver en film med Jim Carrey…
Vil du møde ham?" Jeg sagde: "Ja, gu fanden vil jeg det."
Det var første gang, siden min far døde, jeg var begejstret.
Filmen hed Man on the Moon. Jeg vidste ikke noget af det her.
Jim Carrey spillede en anden komiker, jeg beundrede.
Den afdøde Andy Kaufman.
Jim Carrey var så fordybet i rollen,
at fra han stod op,
til han gik i seng, levede han sit liv
som Andy Kaufman.
Det vidste jeg ikke.
Når de sagde "cut", var han stadig…
Andy Kaufman.
Så meget at alle på holdet kaldte ham Andy.
Det vidste jeg ikke. Jeg mødte ham bare.
Da han kom ind i rummet, råbte jeg: "Jim Carrey!"
Alle råbte: "Nej!
Kald ham Andy."
Jeg forstod ingenting.
Han opførte sig sært. Jeg vidste ikke, han spillede Kaufman.
"Hejsa. Hvordan går det?" Jeg sagde: "Goddag…
Andy?"
Nu ser jeg, hvor forbandet heldig jeg var
at møde en af min tids største kunstnere
fordybet i en af hans mest udfordrende processer nogensinde.
Jeg er heldig.
Men da det skete…
…var jeg meget skuffet.
Jeg ville møde Jim Carrey,
og jeg måtte lade, som om han var Andy Kaufman.
Det var jo Jim Carrey.
Jeg kunne se, det var Jim Carrey.
Det siger jeg for at sige, det er sådan, transpersoner får mig til at føle.
Så er det nu.
Hvis I er kommet her i aften…
Hvis I tror, jeg laver sjov med dem igen,
så er I gået forkert.
Jeg er færdig med dem.
Det var ikke besværet værd.
Jeg siger ingenting.
Måske tre-fire gange i aften, men heller ikke mere.
Jeg er træt af at tale om dem.
Hvorfor er jeg træt af at tale om dem?
De opførte sig, som om jeg havde brug for dem for at være sjov.
Det er latterligt.
Jeg har fundet en helt ny vinkel.
Den her har I ikke set komme.
Jeg er færdig med trans-jokes. Ved I, hvad jeg gør i aften?
I aften fortæller jeg handicap-jokes.
De er ikke lige så organiserede som homoerne.
Jeg elsker at slå nedad.
Der sidder nok en handicappet bagerst. Der plejer de at sidde.
"Jeg kom for at grine ad transkønnede.
Jeg vidste ikke, han ville joke med os.
Kom, folkens. Lad os skride."
Det er på tide, nogen går til de handicappede.
De har mødt deres overmand.
Engang var jeg på Capitol Hill,
og jeg så et handicappet kongresmedlem.
Madison Cawthorn hedder han.
Han er republikaner fra North Carolina.
Han var chokeret.
Jeg så ham og sagde: "Goddag, kongresmedlem."
Han vidste ikke, jeg kendte ham. Han vendte…
Så gik jeg min vej.
Han skulle se mig gøre noget, han ikke kan.
Jeg hoppede.
Han var rasende.
Han er ikke længere kongresmedlem.
Følger I med i politik?
Ikke for at være sjov, men han mistede sin stol.
Det var op ad bakke.
Ja, det var så.
Hvad gjorde han galt?
Han stillede op igen,
og han prøvede at være kontroversiel.
Han var i alle de højreorienterede podcasts.
Han sagde: "Washington er værre end Hollywood."
Jeg tænkte: "Hvad?"
Han sagde: "De er væmmelige.
De har orgier, sexfester og narkofester."
"Han lyder sgu da som Juicy Smoo-yay."
Han lyver.
Jeg er ikke i tvivl om, at de gør den slags i Washington,
men han har næppe set det selv.
For hvem fanden inviterer en lammet til et orgie?
Så han kan rulle rundt og angive de andre?
Der er kun én grund til at invitere ham til et orgie.
I ved, hvad den er.
"Gå til den. Jeg kan intet mærke.
Lad os gennemføre den lov for Amerika.
En ad gangen."
De handicappede er de nye, jeg slår på.
For at være ærlig
har jeg forsøgt at reparere mit forhold til transkønnede.
De skal ikke tro, jeg ikke kan lide dem.
Ved I, hvordan jeg gjorde? Jeg skrev et skuespil.
Jeg ved, homoer elsker skuespil.
Det er et trist skuespil, men det er rørende.
Det handler om en sort transkønnet kvinde,
hvis pronomen er "nigga".
Det er en tåreperser.
Hun dør af ensomhed,
fordi hvide liberale ikke kan tale med hende.
Trist.
Apropos nigga…
Jeg har også arbejdet på en bog, det er sandt.
Jeg omskriver den amerikanske klassiker, Huckleberry Finn,
fra Nigger Jims perspektiv.
Den hedder Nigger Jims Eventyr.
Sådan starter bogen.
Huckleberry Finn siger: "Så du er Nigger Jim."
Han siger: "Yo, jeg sagde bare Jim.
Hvad hedder du lille ven?"
"Jeg hedder Huckleberry Finn."
"Hvad? Huckleberry? Er det dit rigtige navn?"
"Det er det."
"Ved du hvad?
Kald mig bare Nigger Jim."
Jeg er ligeglad med, om du er sort eller hvid.
Hvis du møder en hvid, der hedder Huckleberry,
er han fattigere end dig.
Det er det mest white trash navn, jeg nogensinde har hørt.
Hedder du Huckleberry, er du dømt til at fejle.
Var jeg i retten, og min advokat sagde:
"Jeg er din advokat, Huckleberry Finn." "Jeg ryger i fængsel."
Gud forbyde det.
Men hvis jeg gør, håber jeg, det er i Californien.
Når jeg får dommen, siger jeg: "Før du dømmer mig,
skal retten vide,
jeg identificerer mig som kvinde.
Send mig i et kvindefængsel."
Når jeg kommer derhen, ved I, hvad jeg vil.
"Giv mig din frugtsalat, før jeg banker dig.
Jeg er en pige ligesom dig, so.
Kom herover og sut min pigepik. Jeg skal ikke forklare mig."
Jeg har et godt ry i branchen,
men i comedy er jeg kendt som en doven komiker.
Hvilket er skørt, for jeg arbejder altid, men det er ikke derfor.
De kalder mig doven, fordi jeg optræder…
Der sidder 20.000 blandt publikum, jeg fortæller en joke,
og de ser på mig, som om jeg er skør.
Men der er tre eller fire, der griner meget.
Jeg står på scenen og tænker: "Ja, det er godt nok."
Den næste joke er en af dem, der…
Jeg vil gerne fortælle den, men den klarer sig aldrig godt.
Ved I, hvad jeg er dårlig til?
Jeg er dårlig til efterligninger.
Er I klar?
Det her duer ikke.
Det her er min efterligning.
Min efterligning…
…af de døde på Titanic.
I lod mig ikke tale ud.
Det her er min efterligning af de døde på Titanic,
mens ubåden nærmede sig deres skib.
Det er godt nok. Nu kommer den.
Jeg… Nu kommer den.
Gør os selskab i vores våde grav.
Jeg synes, det er sjovt.
Det er en sjov måde at dø på.
Om 20 år på min 70-års fødselsdag
tager jeg ubåden for at se ubåden.
Forhåbentlig virker den.
Min kone hader den joke.
Der er en stripklub i D.C. ved navn Camelot.
-Er den stadig åben? -Ja!
Jeg ved, hvor jeg skal hen efter showet.
Forleden kaldte min kone mig klam.
Jeg går på stripklub. Det kan jeg godt lide.
Min kone sagde, jeg var klam, fordi jeg tog på stripklub alene.
Er det klamt?
Jeg synes, det er bedre end at gøre det med vennerne.
Det er klamt.
"Lad os tage på stripklubben
og få stiv pik sammen som venner.
Køre hjem i stilhed uden at tale om
de ting, vi har set eller gjort."
Niks. Jeg gør det alene.
Min kone forstår ikke, hvorfor jeg tager på stripklub.
Det har intet med sex at gøre.
Jeg har brug for en seksuel energi i rummet for at slappe af,
men det handler om at komme ud.
Jeg kan lide musikken.
Et par nøgne tøser er rart,
men jeg vil ikke mødes med nogen.
Nogle gange tager jeg en bog med.
Jeg sidder lige ved scenen, for der er lyset bedre.
Engang var jeg på stripklub, og det er underligt,
jeg ved ikke, hvorfor…
Stripperen fortalte mig sit rigtige navn.
Så jeg gik.
Hun spurgte: "Hvor skal du hen?" Jeg sagde: "Godnat, Deborah."
Gud velsigne hende, men min kone misforstår mit liv.
Hun tror, mit job er sjovt.
Mit job er et job.
Jeg er sjov.
Det er for farligt.
Hele sidste år…
Jeg var på turné med én af de største,
hvis ikke den største levende komiker, Chris Rock.
Vi turnerede hele sidste år.
Lige før turnéen startede,
var Chris indblandet i, hvad vi sorte ser som 11. september.
Chris fik en lussing til Oscar-showet… af Will Smith.
Det var én af de vildeste ting, jeg har set.
Hvis man så det i fjernsynet, som jeg gjorde,
da det skete, troede jeg, det var fup.
Det gjorde jeg.
Jeg ventede, for jeg kender Chris.
Jeg ventede 30-40 minutter.
Indtil han kom til en ny fest.
Jeg ringede til ham på FaceTime, og han svarede.
Da han svarede, sagde han:
"Du er den eneste, jeg tager telefonen for."
Obama og Oprah,
alle ringede for at se, om han var okay.
Jeg troede, det var fup. Så jeg spurgte.
Han sagde: "Hvad?"
"Gjorde det ondt?"
Han sagde: "Ja, det gjorde ondt."
Så vidste jeg, det var ægte.
Først da blev jeg stødt.
Jeg blev ikke kun stødt over, at han blev slået.
Det værste var, at efter han slog ham,
satte Will sig ned og nød resten af aftenen.
Det var vildt. Han…
Hvad foregår der?
Mens vi var på turné, glædede jeg mig til at se,
hvad han ville sige om lussingen i sit show.
Jeg fortalte ham… Da han optog showet…
Chris er snu.
Man ved ikke, hvad han siger på forhånd.
Jeg så ham optage showet.
De optog det i Baltimore.
I er fra D.C., så I kender vel til Baltimore.
Vi ved, at gennem årene
har D.C. været gennem nogle hårde tider.
Desværre har Baltimore det stadig hårdt.
Ikke alle forstår Baltimores situation.
Baltimore er så desperat…
Tupac og hans mor flyttede fra Baltimore til Oakland i håb om et bedre liv.
Chris Rock gik så hårdt til den,
det er utroligt, han chokerede publikum i Baltimore.
Jeg vidste ikke, det var muligt.
Chokerede dem. Ved I, hvad han sagde?
Han så på publikum… Jeg forventede det ikke.
Han så på publikum. Alle var sorte.
Selvom man er sort og rig i Baltimore,
ved man, de har nogle traumer.
Chris chokerede dem. Han sagde…
"Jeg nægter at være et offer." Publikum sagde…
Jeg sad backstage og tænkte: "Se båndet."
Det er noget lort, men sandheden er,
alting er sjovt.
Alting er sjovt, indtil det sker for dig.
Bare tre måneder efter
det forfærdelige angreb på Chris Rock…
…stod jeg på scenen på Hollywood Bowl.
Og en galning
sprang op og angreb mig.
Når det sker, ved man ikke, hvad der lige skete.
Det gik i slowmotion.
Jeg kendte ham ikke, jeg tænkte bare:
"Jeg bliver angrebet."
Han var ussel. Han sprang mod mig…
Jeg er gammel, men kvik.
Jeg greb hans hoved med hånden
og trak hans hætte ned over hans øjne.
Jeg kan stadig mærke hans hoved i min hånd.
Det var blødt.
Han havde dreadlocks.
Ikke smukke rastafari-dreads.
Det var utilsigtede hjemløse-dreads.
De var fulde af blade, grene og kapsler.
En slags fedt.
Jeg var…
Og så faldt jeg.
Han slog mig i jorden.
"Det her er noget skidt.
Jeg ved ikke, om jeg dør."
I det sårbare øjeblik,
ved I da, hvad der gik op for mig for første gang?
I det øjeblik gik det op for mig,
at vagter…
…ikke burde gå i habitsko på arbejde.
Travis!
Travis gled rundt
i en flot sko, og landede pladask på ryggen.
"Du godeste. Nu er vi begge nede.
Jeg må selv tage affære."
Jeg rejste mig… Knægten, der slog mig ned, rejste sig.
Vi så på hinanden og indså samtidig, at jeg var større end ham.
Han stak af.
Jeg løb efter ham, men tænkte: "Fuck ham."
Jeg samlede mikrofonen op.
"Jeg skal gøre showet færdigt."
Nemlig.
I tre måneder forinden havde jeg drillet Chris Rock.
Folk spurgte mig altid:
"Dave, hvad ville du have gjort i hans sted,
og Will Smith slog dig?"
Til dato er svaret det samme: "Jeg ved ikke, hvad jeg havde gjort."
Jeg har aldrig været i den situation.
Men jeg ved nu, hvad Will Smith ikke ville have gjort.
Og det er at nyde resten af aftenen.
Hør.
Han fik en god gang smæk.
Ikke "vi". Jeg prøvede at komme i tanke om en joke,
men de tæskede ham lige bag mig. Alle kunne se det.
Jeg prøvede at finde på noget at sige.
Jeg er mundlam. Jeg, af alle mennesker, kan ikke finde på noget.
Se min karma.
I det øjeblik, af alle folk i verden,
kommer Chris Rock ud fra bagscenen.
Han stiller sig op foran 20.000 mennesker,
tager mikrofonen, kigger på publikum og siger:
"Var det Will Smith?"
Folk faldt ned af stolene af grin.
Jeg stod og så dum ud.
Jeg var rasende.
Jeg tænkte: "Det her er mit overfald.
Du blev overfaldet for tre måneder siden. Nu har du jokes?"
Jeg tog mikrofonen fra Chris for at fortælle en joke,
men det gik ikke så godt.
Jeg sagde: "Det var en transmand."
Publikum var…
"Buh. Det her er LA, vi kan godt lide transpersoner."
Jeg havde det skidt.
Jeg ved, hvorfor han gjorde det.
Man skulle have været der, men da han taklede mig,
var det som i en film.
Forestil jer det her.
Forestil jer en kendis.
Alle kendisser, I kan forestille jer, var til det show.
Den største forestilling, Hollywood nogensinde havde set.
Da han angreb mig, tømte han tribunerne.
Jeg skulle gense indspilningen for at se det,
men da han angreb mig,
var Jamie Foxx den første, der rejste sig blandt publikum.
Han havde en hvid cowboyhat på. Han vidste, hvad der ville ske.
Jeg har aldrig set ham med cowboyhat.
Jamie jagtede ham rundt
som i Any Given Sunday.
Han var hurtig. Han lavede undvigemanøvrer.
Det ødelagde Jamies ankler, og han løb videre.
Så løb Jon Stewart fra Daily Show ud fra bagscenen
og sprang på ham som Super Jew. Han var…
Knægten så Jon komme, så han hoppede tilbage, og Jon fortsatte.
Han var hurtig. Han vendte sig mod nødudgangen,
han løber mod nødudgangen.
Lige før han nåede døren,
sprang Puff Daddy fra Bad Boy Records
ind foran døren. Han var…
Hold da op…
Puffy fik ram på ham.
Så kom alle kendisserne,
for de spejlede sig i mig,
og de gennembankede knægten.
Jeg ved, at Chris stod og tænkte: "Ingen hjalp mig."
Everybody Hates Chris!
Det var mere intenst, end hvad I har læst.
Jeg ved ikke, hvad I har læst,
men mens knægten fik tæsk,
trak han en .22 pistol frem fra sit bælte.
Det var vanvid.
Alle begyndte at skrige: "Han har en pistol!"
Jeg blev bange. Jeg var bagved, men jeg blev bange.
For alle, der var sammen med mig, var bevæbnede.
Havde de skudt og dræbt den knægt på scenen på Hollywood Bowl,
som jeg betaler dig for, Travis…
Travis var hård.
Han vred pistolen ud af hans hånd.
Han tog den sådan her for at tømme kammeret, men kunne ikke.
Han trykkede af, og det var ikke en pistol.
Der sprang en kniv ud af spidsen.
Han ville stikke mig.
Det er uhyggeligt.
Aftenen efter, selvom jeg ikke skulle optræde,
sagde jeg: "Jeg skal tilbage på scenen."
En fra publikum råbte: "Dave, hvad skete der ved angrebet?"
Jeg vidste ikke, der var en journalist i salen.
Jeg sagde bare, at fyren havde en kniv, der identificerede sig som pistol.
Jeg fik seks ugers dårlig omtale.
Jeg gjorde ham ikke engang noget.
Det var ikke i orden.
New York Post besøgte fængslet
og interviewede overfaldsmanden, som om han var en helt.
Jeg læste interviewet.
Det viser sig, angrebet var min skyld.
Ja, jeg triggede ham.
Ikke med vilje.
Jeg havde joket om hjemløse.
Det viser sig, den unge mand var hjemløs.
Det kunne jeg umuligt have vidst.
Jeg vil sige…
Af en hjemløs at være havde han fantastiske pladser.
De sagde, jeg triggede ham, fordi jeg fortalte LBGTQ-jokes.
Det viser sig, han var B.
Det var overskriften:
"Dave Chappelles formodede overfaldsmand er biseksuel."
"Formodede overfaldsmand?"
Han angreb mig helt sikkert. I kan bare se optagelsen.
Han er formodet biseksuel.
Jeg skal se ham sutte pik, før jeg tror på resten af artiklen.
Jeg læste det i avisen.
"Biseksuel? Jeg kunne være blevet voldtaget."
Nej. Ved I hvad?
Det er ikke sjovt, fordi…
Efter al den galskab
tog jeg til hotellet.
Jeg var alene, jeg åbnede døren, og min kone sad der alene.
Hun hulkede.
"Hvad er der galt? Er du også blevet overfaldet?"
Og hun græd.
Hun sagde: "Du godeste, Dave.
Hvis du var død i aften…
…havde børnene og jeg intet haft."
Jeg vidste, det var alvorligt.
Så jeg satte mig ved siden af hende.
Jeg trak nogle nøgler frem,
hun aldrig havde set før.
Hun sagde:
"Hvad er det for nogle nøgler?"
Jeg lagde dem i hendes hånd.
Jeg sagde: "Skat, det er nøglerne til mit pengeskab.
Skulle der, Gud forbyde, ske mig noget,
men hvis der gør, skal du ikke bekymre dig.
Du og børnene har alt, I har brug for i det skab.
Jeg har sørget for det."
Hun så på nøglerne.
Jeg kunne se, at hun indså, hvad vi talte om.
Så begyndte hun at græde mere.
For at være ærlig fik det også mig til at græde lidt.
Vi krammede hinanden.
Hun kiggede fandeme i skabet, mens jeg er i live.
Hvem gør det?
Du godeste.
Og hun blev vred på mig.
Hun sagde: "For pokker, David. Jeg åbnede skabet." "Gjorde du?"
"Ja, jeg gjorde, og der var ingenting i."
"Ingenting?"
"Ingenting på nær din dumme jokebog."
Jeg sagde: "Pyha.
Hør her, skat.
Hvis du fortæller de jokes, som de er skrevet,
skal I nok klare jer.
De er gode jokes."
"Gode jokes? Hvad er det for noget pis?
'Gør mig selskab i min våde grav.'"
Nej. Du skal rulle i halsen.
Gør mig selskab i min våde grav.
Åh, mand.
Jeg har været gift i lang tid.
Jeg siger meget lort om min kone, men jeg elsker hende højt.
I vil nok ikke tro dette om mig.
Jeg er en jaloux ægtemand.
Det er sandt.
Engang troede jeg, min kone var mig utro.
Ja.
Det var en af de værste dage i mit liv.
Det var hårdt.
Det er pinligt nu, men jeg kan godt snakke om det.
Ved I, hvad jeg gjorde?
Det er noget lort. Jeg ventede.
Jeg ventede, til hun faldt i søvn.
Og jeg ventede længe.
Hun er asiat.
Jeg vidste ikke, om hun sov. Jeg kiggede på hende…
Da jeg var sikker på, hun sov, hvad gjorde jeg så?
Jeg stjal hendes iPhone.
Jeg gik nedenunder og prøvede kodeord af
for at åbne den.
Jeg fandt ikke ud af det.
Så kom jeg i tanke om, den har ansigtsgenkendelse.
Jeg prøvede…
Den åbnede med det samme.
Jeg så en besked fra en Earl.
Jeg kender ikke nogen Earl.
Jeg vækkede hende.
"Vågn, for helvede! Hvem fanden er Earl?"
"Hvad snakker du om?" "Du skal ikke spille dum, so!
Jeg åbnede din telefon. Hvem er Earl?"
"Du godeste, David.
Det er bøsse-Earl fra frisørsalonen."
Jeg sagde: "Klart! Er jeg dum?
Hvordan kan jeg vide, han er bøsse?"
Hun var helt rolig. Hun sagde: "Læs hans beskeder, og se hans billeder."
Jeg begyndte at læse beskederne.
"Han staver godt nok tit tøs med z."
Så kiggede jeg på billederne, og jeg kunne ikke tro det.
Han så bøsset ud på stillbilleder. Åben mund på alle billeder.
Jeg vidste, hun talte sandt.
Så følte jeg mig dum.
Jeg sagde: "Undskyld.
Undskyld. Okay?
Her. Tag din telefon.
Undskyld. Læg dig til at sove igen. Jeg var bare…
Jeg var bare usikker
på grund af al min utroskab. Godnat."
Hun lod mig ikke gå. Hun sagde: "Siden du har vækket mig…"
Så trak hun min telefon frem.
"Hvad fanden?"
"Hvem er den so på billedet?"
"Hvordan åbnede du telefonen?"
"Det var let. Jeg maste bare min næse
og gjorde sådan her, så åbnede den." "Hvad fanden?"
"Hvem er den so?" Jeg sagde: "Giv mig den.
Slap af. Hun er ingen so. Det er min veninde.
Deborah."
Jeg slutter af med en lang historie.
Den er lang, så lad, som om jeg er færdig.
Jeg skal ud at ryge. Okay?
Jeg er ikke færdig, men bare lad som om.
Jeg foretrækker stående bifald.
Mange tak. Godnat.
Tak, fordi I ikke gav mig et stående bifald.
Jeg hader det.
Det er i orden, jeg ville bare ryge.
Det kan I godt lide, hvad?
Okay.
Før jeg lavede Killin' Them Softly, da jeg var 22,
gav HBO mig mit livs største mulighed.
De gav mig et 30-minutters-show,
men det var ikke noget særligt.
Det var generisk.
Det havde ikke en titel. Der stod bare "Dave Chappelle".
Jeg optog det i San Francisco på et sted, der hed Broadway Studios,
der ligger på anden sal.
Under Broadway Studios ligger en natklub.
Showet skulle kun vare 30 minutter.
Jeg forberedte mig, øvede mig. Jeg gjorde, som jeg skulle.
Da vi optog, 20 minutter inde i et 30-minutters set,
jeg glemmer aldrig musikken.
Musikken bragede fra natklubben.
Man kunne tydeligt høre den, og det ødelagde mit show. Jeg var knust.
Jeg var en ung mand.
Jeg troede på, hvad jeg lavede.
Jeg troede, min drøm var død.
Da jeg kom af scenen, løb jeg ned ad trapperne
til gyden bag Broadway Studios, hvor optagebilerne holdt,
og jeg sparkede døren ind.
Jeg begyndte at råbe ad producerne.
Jeg var bare en fyr, der troede på sig selv.
Jeg sagde: "I ødelagde det hele.
Den musik. Hvad helvede tænkte I på?"
En af dem var en berømt producer.
Ingen navne.
Han rejste sig, og han sagde: "Sæt dig ned, for fanden.
Vi ødelagde ikke noget.
Vi lavede en aftale med natklubben om
ikke at spille musik, og den overholdt de ikke."
Jeg sagde: "Hvem overholdt ikke aftalen?"
Han pegede på en fyr.
Jeg glemmer det aldrig. En gammel, hvid mand,
der sad alene i en Ford Taurus.
Han sagde: "Ham lige der."
Jeg stillede ingen spørgsmål.
Jeg gik hen til bilen, og jeg bankede på ruden.
Jeg sagde: "Åbn døren, røvhul. Vi skal snakke."
Den gamle mand så på mig og kørte afsted.
Han efterlod mig i gyden. Råbende og skrigende.
To minutter senere, bogstaveligt talt 120 sekunder senere,
det var ikke mere end det,
åbnede dørene til køkkenet i natklubbens gyde
under Broadway Studios sig.
Den gamle mand stod der, den samme gamle mand, med forstærkninger.
Han havde to bøller med sig, og han så på mig…
Han var helt rolig.
Han sagde: "Dig. Kom her.
Jeg vil snakke med dig."
Jeg kendte ikke noget til gaden i den alder.
Senere fandt jeg ud af, at de var fra den russiske mafia.
Jeg ved ikke, hvad I ved om den russiske mafia,
men det var dem, der dræbte Denzel i Training Day.
Producerne vidste, hvad jeg var oppe imod.
De sagde: "Dave, gå ikke derind."
"I kan rende mig."
Jeg gik direkte ind i køkkenet, og de lukkede dørene bag mig.
Det blev pissemørkt, og jeg vidste det.
Jeg er ikke dum. Jeg vidste, jeg var i knibe.
Men I må forstå,
at jeg troede på, hvad jeg lavede, og jeg var ligeglad.
Jeg blev ved med at bande ad dem.
Fortalte, at de ødelagde mit liv.
Den gamle mand kunne ikke tro, at jeg sagde alle de ting.
Så snart jeg trak vejret, afbrød han mig roligt.
Han sagde: "Hør her, knægt.
Dine venner løj for dig.
Vi lavede en aftale.
Men dine venner betalte mig ikke."
Da han sagde det, indså jeg, at jeg var låst inde i et køkken.
Han talte sandt, så jeg tog fejl.
I samme sekund, jeg indså, jeg tog fejl,
blev jeg for første gang bange.
Det er en sjov ting at tro, at man har fuldkommen ret.
Man bliver høj af følelsen af at have ret.
Derfor er bøsser så lede.
Jeg gav mig ikke.
I havde været stolte af mig.
Jeg var bange, men gav mig ikke.
Jeg sagde: "Jamen så skylder jeg dig en undskyldning.
Men jeg mener, at uanset hvorfor musikken spillede,
ødelagde den mit liv."
Den gamle mand så på mig med medfølelse i øjnene.
Han gik over og lagde blidt en hånd på min kind.
Hvilket er en meget emaskulerende ting at gøre.
Jeg stod der med hans hånd på min kind…
Og han sagde: "Du er en rigtig mand."
Og han klappede mig på kinden.
Rigtig blødt.
Med et åbnede dørene igen.
Lyset fra gyden strømmede ind i køkkenet,
og jeg gik ud i live.
Jeg overlevede endnu en dag.
I det øjeblik
lærte jeg en af de vigtigste lektier i mit liv,
som jeg vil dele med jer.
Den lektie er.
På et hvilket som helst tidspunkt i livet
vil den stærkeste drøm vinde.
Jeg er en enorm drømmer.
Jeg lyver ikke.
Jeg drømte om denne aften
som en 14-årig dreng,
og jeg udlever den som en 50-årig mand.
Mine drømme er stærke.
I dag gik jeg rundt i Washington.
Jeg plejede at være fattig i denne by.
Hele dagen hilste folk på mig,
som om de kendte mig personligt, og jeg følte, jeg kendte dem.
Jeg siger til mig selv: "Du godeste, Dave, sikke en stærk drøm."
Men nogle gange…
Nogle gange føler jeg mig almindelig.
Jeg føles som mig selv.
Måske ryger jeg lidt tjald, tager på en natklub, føler mig genert.
Jeg ser mig omkring og ser en fyr, ingen har hørt om.
Han har arbejdet hele ugen, og han får flaskeservice.
Hun kommer med Moët og stjernekastere.
I mit hoved er han persisk.
Han danser en underlig persisk dans.
Der sidder seks kællinger ved hans bord.
De siger alle sammen: "Kom så, Cena!"
Jeg ser mig om, og jeg tænker: "Du godeste.
Jeg er i hans drøm."
Jeg kan høre ham fortælle: "Hvordan var klubben i går?"
"Fantastisk. Jeg fik flasker.
Dave Chappelle så på mig og tænkte: 'Hvem er det?'"
Det er livets trick.
Men skal være klog nok til at vide, når man lever i sin drøm.
Og man skal være ydmyg nok til at acceptere, når man er i en andens.
Det er derfor…
Derfor dømmer jeg ikke mellem Will Smith og Chris Rock…
I ser på dem som stjerner,
men jeg ser dem som drømmere.
Jeg kan ikke dømme dem, for jeg ser mig selv i dem begge.
Jeg er Will Smith.
Jeg er ham, der ikke finder sig i det mere
og klasker den næste person,
der siger siger noget ondt til mig eller en, jeg elsker.
Og jeg er Chris Rock.
Jeg er ham, der kan få en lussing foran hele verden
og bevare roen, så jeg ikke ødelægger noget.
Det er det, mænd gør.
Mænd sætter grænser.
Mænd håndhæver grænser.
Og mænd prøver grænser af.
Og ingen mand prøver flere grænser af
end en transmand.
Når jeg ser en drømmer, får de min respekt,
selvom jeg ikke forstår, hvad deres drøm er.
Jeg kender en drømmer, når jeg ser én.
Jeg har mødt mange stærke drømmere i mit liv.
Ingen stærkere
end en mand, der kalder sig…
…Lil Nas X.
Jeg mødte ham til en fest. Jeg anede ikke, hvem han var.
Så snart han trådte ind, vidste jeg, jeg var i hans drøm.
Alle ved festen var drømmere.
Alle var kendte.
Men da han trådte ind,
var han klædt ud som C-3PO. Han strålede.
Alle sagde: "Der er han. Det er Lil Nas X!"
Jeg vidste ikke, hvem han var.
Af en eller anden grund kom han hen til mig.
Han sagde: "Jeg forsøgte at få dig i min video."
Jeg vidste ikke, hvad fanden han talte om.
"Hvilken video?"
Han så bare på mig…
"Du ved, hvilken video." Så gik han.
Jeg så ham gå, og jeg sagde:
"Han har en stærk drøm."
Ved I, hvad det mindede mig om?
Det minder mig om folkeskolen.
Læreren spurgte, hvad vi ville være.
"Timmy. Hvad vil du være, når du bliver stor?"
Timmy spillede med.
Han rejste sig og sagde: "Jeg vil være brandmand."
Læreren sagde: "Sikke en smuk drøm."
Men Timmy mente det ikke.
Timmy sagde, han ville være brandmand,
for inderst inde er Timmy tiltrukket af ild.
Når han fylder 14, er han en vaskeægte pyroman,
der leger med petroleum og tændstikker.
En aften tager han ind til byen med sine venner, leger med ild
og brænder et lager ned.
Han ved det ikke, men der bor 13 immigranter
fra El Salvador i bygningen.
De bliver fanget og dør i branden.
Er det ikke tragisk?
Det var et uheld.
Han er kun 14, men han er sort.
Så han retsforfølges som voksen.
Timmy tilbringer resten af livet i fængsel.
Drøm brast.
"Hvad med dig, Billy?
Hvad vil du være, når du bliver stor?"
Billy rejser sig og siger:
"Jeg vil være USA's præsident."
Læreren siger: "Du godeste, Billy,
sikke en vidunderlig drøm."
Og Billy mener det.
Billy gør alting rigtigt.
Han får gode karakterer, han er i elevrådet.
Han har endda fritidsaktiviteter
som korsang for at pynte på cv'et.
Han skal være præsident.
Men i gymnasiet træder han forkert.
Da han er 16, gør han kæresten gravid,
og han dropper ud for at tjene til føden.
Heldigvis for ham søger den lokale Walmart personale.
Da han er 20,
bliver han souschef i Walmart.
Han er den yngste i distriktet.
Han siger: "Holder jeg ud fire år endnu,
kan jeg blive butikschef.
Hvis jeg holder ud seks år efter det,
kan jeg blive distriktschef
og have ansvaret for tre butikker."
Han ser det store billede.
Så han begår selvmord.
"Hvad med dig?
Hvad vil du være, når du bliver stor?"
"Jeg vil ikke sige det.
De andre børn skal ikke grine ad mig."
"Hvad så, hvis de griner?
Din drøm er din egen.
Stå ved dine drømme, så de går i opfyldelse.
Sig det højt.
Hvad vil du være, når du bliver stor,
Lil Nas X?"
Han rejste sig foran hele klassen.
"Jeg vil være den største bøsse nogensinde.
Jeg vil lave en musikvideo,
glide hele vejen ned ad en stripperstang til helvede
og sutte pik på djævlen klokken ti på BET,
mens alle børnene er vågne og kan se mig."
Det var den eneste drøm, der blev til noget.
Derfor er jeg her.
I aften.
I byen, hvor jeg skabte de drømme, jeg udlever.
Jeg vil fortælle jer alle, at de gik i opfyldelse.
Jeg vil takke jer for at gøre mig til den mand, jeg er i dag.
Jeg udlever en meget stærk drøm.
Hver gang jeg kommer til byen og står foran jer,
indser jeg, at: "Du godeste, det er slet ikke min drøm.
Det er jeres, og jeg er beæret over at være i den."
Mange tak, Washington D.C.
Vi ses næste gang.
OG SOM ALTID ELAINE
Tekster af: Anders Søgaard
Dette er beskyttet af det røde, det sorte og det grønne
ved krydset med en nøgle.