Downloaded from YTS.MX
‏"אם אדם צועד בבטחה בכיוון חלומותיו,
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏"ומתאמץ לחיות את החיים שאותם דמיין,
‏"הוא ינחל הצלחה ‏שאינה אופיינית לשעות הרגילות."
‏- הנרי ד' תורו -
‏- דייב שאפל -
‏- לינקולן -
‏- בשידור ישיר מוושינגטון הבירה -
‏- החולם -
‏בסדר.
‏לפני כמעט 24 שנים…
‏הייתה הפעם האחרונה ‏שעמדתי על הבמה באולם הזה.
‏הקלטתי את הספיישל באורך שעה הראשון שלי.
‏קראו לו "הורג אותם ברכות".
‏בת הזוג שלי ישבה בשורה ההיא, ‏היא הייתה בהיריון.
‏כיום היא אשתי.
‏התינוק שהיה ברחמה, ילדי הבכור…
‏כיום אני מעשן איתו מריחואנה.
‏הדבר שהכי זכור לי מאותו הערב הוא הלחץ.
‏לפני ההופעה הייתי צריך לרוץ החוצה לשדרה
‏ולחלק כרטיסים לכל מי שמוכן לבוא
‏כי לא הצלחתי למלא את האולם המזדיין.
‏ובחיי, איזה הבדל נוצר ב-24 שנים קצרות.
‏קצת לפני ההופעה ההיא, אבי מת.
‏הוא לא זכה לחזות בי מופיע.
‏ואחרי מותו לא ניתן היה לנחם אותי.
‏חשבתי שלעולם לא אחייך או אצחק שוב.
‏הדבר היחיד שהוציא אותי מהמצב הזה
‏היה חבר קומיקאי שלי, ‏נורם מקדונלד הדגול והמנוח.
‏זה נכון, כבוד לנורם.
‏ומה שנורם עשה, ולעולם לא אשכח זאת,
‏הוא ידע שאני המעריץ מספר אחת של ג'ים קארי.
‏אני לא איכנס לזה,
‏אבל הכישרון של ג'ים קארי ‏הוא לא משהו שניתן ללמוד.
‏הכישרון שלו הוא מתת-אל. הוא ריתק אותי.
‏ונורם ידע את זה. ‏הוא התקשר אליי ואמר, "דייב, אני…
‏"אני מצלם סרט עם ג'ים קארי,
‏"רוצה לפגוש אותו?" ‏ואני אמרתי, "כן, ברור שאני רוצה".
‏זאת הייתה הפעם הראשונה ‏שהתרגשתי מאז מות אבי.
‏לסרט קראו "איש על הירח". לא ידעתי את זה.
‏בסרט, ג'ים קארי גילם קומיקאי אחר שהערצתי,
‏אנדי קאופמן הדגול והמנוח.
‏כן, וג'ים קארי כל כך נכנס לדמות,
‏עד שמהרגע שבו הוא היה מתעורר
‏ועד לרגע שבו הוא היה הולך לישון, ‏הוא היה חי את חייו
‏כאנדי קאופמן.
‏לא ידעתי את זה.
‏כשאמרו "קאט", הוא עדיין היה…
‏אנדי קאופמן.
‏עד כדי כך שכל הצוות קרא לו "אנדי".
‏לא ידעתי את זה. פשוט הלכתי לפגוש אותו.
‏כשהוא נכנס לחדר שבו נפגשנו, ‏צעקתי, "ג'ים קארי!"
‏וכולם אמרו, "לא!
‏"תקרא לו אנדי."
‏ואני לא הבנתי.
‏הוא הגיע והתנהג מוזר. ‏לא ידעתי שהוא מתנהג כמו קאופמן.
‏הוא אמר, "היי, מה שלומך?" ‏ואני עניתי, "שלום…
‏"אנדי?"
‏עכשיו…
‏במבט לאחור, כמה מזל היה לי
‏שזכיתי לראות את אחד האמנים הגדולים בדורי
‏שקוע כולו באחד התהליכים ‏הכי מאתגרים שהיו לו בחייו?
‏אני בר מזל שראיתי את זה.
‏אבל בזמנו…
‏התאכזבתי מאוד.
‏כי רציתי לפגוש את ג'ים קארי,
‏והייתי צריך להעמיד פנים ‏שהוא אנדי קאופמן במשך כל הפגישה.
‏ברור שזה היה ג'ים קארי.
‏יכולתי להסתכל עליו ולראות שזה ג'ים קארי.
‏בכל מקרה, אני מספר את כל זה כדי לומר… ‏ככה טרנסג'נדרים גורמים לי להרגיש.
‏יצאנו לדרך.
‏אם הגעתם למופע הערב…
‏וחשבתם שאני שוב אצחק על האנשים האלה,
‏הגעתם להופעה הלא נכונה.
‏אני לא מתעסק עם האנשים האלה יותר.
‏זה לא היה שווה את הטרחה.
‏לא אומר דבר על טרנסג'נדרים.
‏אולי אזכיר אותם שלוש או ארבע פעמים, ‏אבל זהו זה.
‏נמאס לי לדבר עליהם.
‏רוצים לדעת למה נמאס לי לדבר עליהם?
‏כי הם התנהגו ‏כאילו הייתי צריך אותם כדי להצחיק.
‏זה מגוחך.
‏אני לא צריך אתכם. יש לי כיוון חדש.
‏בחיים לא תצפו לזה.
‏הפסקתי לספר בדיחות על טרנסים. ‏יודעים מה אעשה הערב? הערב…
‏אספר רק בדיחות על נכים.
‏הם לא מאורגנים כמו קהילת הלהט"ב.
‏ואני אוהב מטרות קלות.
‏בטח יש נכה מאחור בהופעה הזו, ‏כי שם לרוב מכריחים אותם לשבת.
‏"הגעתי לפה כדי לצחוק על טרנסג'נדרים.
‏"לא ידעתי שהוא מתכוון לצחוק עלינו.
‏"בואו, חבר'ה, בואו נלך מפה."
‏כן, הגיע הזמן שמישהו ייכנס בנכים.
‏הם פגשו יריב ראוי הערב. שיזדיינו.
‏פעם אחת הייתי בקפיטול היל
‏וראיתי חבר קונגרס נכה.
‏קוראים לו מדיסון קות'ורן.
‏הוא רפובליקני מקרוליינה הצפונית.
‏והוא היה בהלם,
‏כי ראיתי אותו ואמרתי, "שלום, חבר קונגרס".
‏הוא לא ידע שידעתי מי הוא. הוא פנה…
‏ואז פשוט הלכתי משם.
‏רציתי שיראה אותי עושה משהו שהוא לא מסוגל.
‏דילגתי.
‏הוא רתח מזעם.
‏הוא כבר לא חבר קונגרס.
‏אולי אתם מעודכנים בפוליטיקה.
‏אני לא מנסה להצחיק, אבל הוא איבד את מושבו.
‏הוא הפסיד במרוץ.
‏בחיי, ממש כך.
‏יודעים במה הוא טעה?
‏הוא רץ לקונגרס בשנית,
‏והוא ניסה להיות שנוי במחלוקת.
‏הוא התארח בכל הפודקאסטים הימניים ‏ולכלך על כולם.
‏הוא אמר, "וושינגטון גרועה יותר מהוליווד".
‏ישבתי בבית וחשבתי, "מה?"
‏הוא אמר, "האנשים האלה דוחים.
‏"הם עושים אורגיות ומסיבות סקס וסמים."
‏ואני חשבתי, "הוא נשמע כמו ג'וסי סמולט.
‏"הוא משקר."
‏אין לי ספק שעושים דברים כאלה בוושינגטון,
‏אבל אני בספק שהוא ראה את זה במו עיניו.
‏כי מי לעזאזל מזמין אדם משותק לאורגיה?
‏כדי שהוא יוכל להתגלגל ולהלשין על כולם?
‏אמרתי, "יש רק סיבה אחת ‏להזמין אותו לאורגיה".
‏ואתם יודעים מהי.
‏"קדימה, חבר'ה, אני לא מרגיש כלום.
‏"נעביר את הצעת החוק הזאת עבור ארה"ב.
‏"אחד אחד, חבר'ה."
‏בחיי.
‏כן.
‏הנכים הם המטרה הקלה החדשה שלי.
‏אם להיות כן,
‏אני מנסה לתקן את יחסיי ‏עם קהילת הטרנסג'נדרים,
‏כי אני לא רוצה שהם יחשבו ‏שאני לא מחבב אותם.
‏יודעים באילו צעדים נקטתי לתיקון היחסים? ‏כתבתי מחזה.
‏באמת. כי אני יודע שהומואים אוהבים מחזות.
‏זה מחזה עצוב מאוד, אבל הוא מרגש.
‏הוא על טרנסג'נדרית שחורה,
‏שלמרבה הצער, כינוי הגוף שלה הוא "כושית".
‏זה סוחט דמעות.
‏בסוף המחזה, היא מתה מבדידות
‏כי ליברלים לבנים לא יודעים איך לפנות אליה.
‏עצוב.
‏אם מדברים על כושים…
‏גם עבדתי על ספר, וזה אמיתי.
‏אני משכתב את הקלסיקה האמריקאית ‏"האקלברי פין",
‏מהפרספקטיבה של ג'ים הכושי.
‏הוא נקרא "הרפתקאותיו של ג'ים הכושי".
‏ככה הספר מתחיל.
‏האקלברי ניגש אליו ואומר, "אתה ג'ים הכושי".
‏והוא אומר, "יו, אמרתי רק 'ג'ים'.
‏"מה שמך, חבר?"
‏"האקלברי פין הוא שמי."
‏"מה? האקלברי? זה שמך האמיתי?"
‏"שמי מלידה."
‏"יודע מה?
‏"תקרא לי ג'ים הכושי, זה בסדר."
‏לא אכפת לי אם אתם שחורים, ‏לבנים או מה שזה לא יהיה.
‏אם אי פעם תפגשו אדם לבן בשם האקלברי,
‏יש לו פחות כסף מכם.
‏זה השם הלבן הכי זול ובזוי ששמעתי בחיי.
‏אם קוראים לך האקלברי, נגזר עליך להיכשל.
‏לו הייתי במשפט ועוה"ד היה אומר,
‏"אני עורך הדין שלך, האקלברי פין". ‏הייתי חושב, "אוי, לא. אני נכנס לכלא".
‏חס וחלילה שאיכנס לכלא.
‏אבל אם זה יקרה, ‏אני מקווה שזה יהיה בקליפורניה.
‏לפני מתן גזר הדין אומר, ‏"כבודו, לפני גזר הדין,
‏"אני רוצה שבית המשפט ידע…
‏"שאני מזדהה כאישה.
‏"תשלח אותי… לכלא לנשים."
‏ברגע שאגיע לשם, אתם יודעים מה אעשה.
‏"תני לי את סלט הפירות שלך, ‏כלבה, לפני שאפרק אותך.
‏"אני בחורה, בדיוק כמוך, כלבה.
‏"בואי תמצצי את הזין הנשי שלי. ‏אל תאלצי אותי להסביר. אני אישה."
‏יש לי מוניטין נהדר בתעשיית הבידור,
‏אבל בין הקומיקאים ‏אני ידוע כ"קומיקאי עצלן".
‏שזה מטורף, כי אני עובד כל הזמן, ‏אבל לא בגלל זה מכנים אותי עצלן.
‏מכנים אותי עצלן כי לפעמים אני מופיע…
‏יהיו 20 אלף אנשים בקהל, ואספר בדיחה,
‏וכולם יסתכלו עליי כמו על משוגע.
‏אבל שלושה או ארבעה אנשים ממש יצחקו.
‏ואני אעמוד על הבמה ואחשוב, ‏"כן, זה מספיק טוב".
‏הבדיחה הבאה היא מסוג הבדיחות ש…
‏מבינים אותי? אני אוהב לספר אותה, ‏אבל היא לא מוצלחת.
‏אספר אותה. יודעים במה אני גרוע?
‏אני גרוע בחיקויים, אבל זה חיקוי.
‏מוכנים? בסדר.
‏זה לא יצליח.
‏בסדר, זה החיקוי שלי.
‏זה החיקוי שלי…
‏של האנשים המתים בטיטניק…
‏לא נתתם לי לסיים.
‏זה החיקוי שלי של האנשים המתים בטיטניק,
‏בזמן שהצוללת "טיטאן" התקרבה לאונייתם.
‏זה מספיק טוב. בסדר, הנה זה קורה.
‏אני… בסדר, הנה זה קורה.
‏"בואו והצטרפו אלינו בקבר התת-ימי שלנו."
‏בחיי, אותי זה מצחיק.
‏תקשיבו, זו דרך מצחיקה למות בה.
‏בעוד 20 שנה, ביום ההולדת ה-70 שלי,
‏אני אקח צוללת כדי לראות את הצוללת.
‏אני מקווה שעד אז זה יעבוד.
‏אשתי שונאת את הבדיחה הזו.
‏ידעתם שיש בעיר מועדון חשפנות בשם "קמלוט"?
‏הוא עדיין פעיל? ‏-כן!
‏אני יודע מה אני עושה אחרי ההופעה. ‏עליי לספר לכם…
‏לפני זמן מה אשתי אמרה לי שאני מוזר.
‏אני יוצא למועדוני חשפנות. זה תחביב שלי.
‏ואשתי אמרה שאני מוזר ‏כי אני הולך למועדוני חשפנות לבד.
‏זה מוזר?
‏אני חושב שזה עדיף מאשר ללכת עם החבר'ה.
‏זה מוזר בעיניי.
‏"היי, בואו נלך למועדון חשפנות
‏"ונקבל זקפה יחד, כחבורה.
‏"ניסע הביתה בדממה ולא נדבר
‏"על שום דבר שראינו או שעשינו."
‏לא, גבר, אני הולך לבד.
‏אבל אשתי לא מבינה ‏למה אני הולך למועדון חשפנות.
‏זה בכלל לא קשור לסקס.
‏אני צריך קמצוץ אנרגיה מינית ‏בחדר כדי להירגע,
‏אבל העניין הוא לצאת לבלות.
‏אני אוהב את המוזיקה.
‏עושה לי טוב לראות בחורות ערומות,
‏אבל אני לא מנסה להתרועע או להכיר מישהי.
‏לפעמים אני הולך למועדון חשפנות עם ספר.
‏באמת, ואני יושב ליד הבמה ‏כי שם יש הכי הרבה אור.
‏פעם הלכתי למועדון חשפנות, וזה מוזר,
‏אני לא יודע למה…
‏משום מה, החשפנית אמרה לי את שמה האמיתי.
‏אני יודע. אז עזבתי.
‏היא אמרה, "לאן אתה הולך?" ‏עניתי, "לילה טוב, דברה".
‏שתבורך, אבל אשתי טועה לגבי חיי.
‏פעם היא אמרה שלדעתה העבודה שלי כיפית.
‏העבודה שלי היא עבודה.
‏אני כיפי.
‏זה מסוכן מדי, גבר.
‏במשך כל שנה שעברה…
‏הופעתי עם אחד הקומיקאים החיים ‏הגדולים ביותר,
‏אם לא הגדול מכולם, כריס רוק.
‏הופענו יחד לאורך כל שנה שעברה.
‏ממש לפני שמסע ההופעות החל,
‏כריס היה מעורב במה שאנחנו השחורים ‏עשויים להחשיב כ"אסון התאומים".
‏ויל סמית' החטיף סטירה לכריס בטקס האוסקר,
‏וזה היה אחד הדברים המטורפים שראיתי בחיי.
‏למעשה, אם צפיתם בזה ‏בשידור חי בטלוויזיה, כמוני,
‏כשזה קרה, חשבתי שזה היה מבוים.
‏באמת, ולא הייתי בטוח.
‏אז חיכיתי, כי בניגוד אליכם, ‏אני מכיר את כריס.
‏חיכיתי 30, 40 דקות.
‏בערך הזמן שייקח לו להגיע למסיבה אחרת.
‏והתקשרתי אליו ב"פייסטיים" והוא ענה.
‏ברגע שהוא ענה הוא אמר,
‏"אתה האדם היחיד שהייתי מוכן לענות לו."
‏מסתבר שאובמה ואופרה,
‏כולם התקשר אליו כדי לוודא שהכול בסדר.
‏ואני חשבתי שזה מבוים. לא ידעתי. אז שאלתי.
‏אמרתי, "טוב, אתה יודע". הוא אמר, "מה?"
‏שאלתי, "זה כאב?"
‏הוא אמר, "כן, גבר, זה כאב".
‏ואז ידעתי שזה קרה באמת.
‏ואז, ורק אז, נעלבתי.
‏לא נעלבתי רק בגלל הסטירה שהוא קיבל. ‏זה רק חצי מהסיפור.
‏החלק הפוגעני היה שאחרי הסטירה,
‏ויל פשוט התיישב ונהנה מהמשך הערב שלו.
‏זה היה מטורף. הוא…
‏"תודה."
‏מה זה, לעזאזל?
‏ואז הופענו במשך כל השנה, וכבר ציפיתי לשמוע
‏מה הוא יגיד בהופעה שלו על הסטירה הזו.
‏הופענו יחד כל השנה, ‏אבל בערב שההופעה צולמה…
‏כריס הוא אדם מוכשר.
‏קשה לדעת מה יצא לו מהפה עד שהוא מדבר.
‏הלכתי לצפות בהופעה המצולמת שלו.
‏הוא צילם אותה קרוב לפה, בבולטימור.
‏אתם מוושינגטון, אז אתם מכירים… ‏אתם מכירים את בולטימור.
‏כולנו יודעים שבמשך השנים
‏היו זמנים קשים מאוד בוושינגטון.
‏למרבה הצער, בבולטימור הזמנים עדיין קשים.
‏לא כל אחד יכול להבין את העומק של בולטימור.
‏המצב בבולטימור כל כך נואש עד ש…
‏טופאק ואימא שלו עברו מבולטימור לאוקלנד ‏כדי לחיות חיים טובים יותר.
‏וכריס רוק השתדל כל כך.
‏ואני לא מאמין שהוא עשה את זה. ‏הוא הימם קהל מבולטימור.
‏לא ידעתי שזה אפשרי, ‏ושם התחלתי את הקריירה שלי.
‏הוא הימם אותם. ‏יודעים מה הוא אמר שהדהים אותם?
‏הוא הביט בקהל… לא ציפיתי ממנו לומר זאת.
‏הוא הביט בקהל. ‏כל הקהל שחור. שחור-בולטימור.
‏גם אם אתה עשיר ושחור בבולטימור,
‏אתה יודע שמשהו יצר טראומה אצל החבר'ה האלה.
‏כריס הימם אותם. זה מה שהוא אמר. ‏הוא פנה לקהל הזה. הוא אמר,
‏"אני מסרב להיות קורבן". הקהל הגיב…
‏ואני הייתי מאחורי הקלעים וחשבתי, ‏"גבר, תצפה בצילומים".
‏אני יודע שזה דפוק, אבל אדבר בכנות,
‏אתם יודעים, הכול מצחיק.
‏הכול מצחיק עד שזה קורה לכם.
‏שלושה חודשים. בסך הכול שלושה חודשים
‏אחרי התקיפה הנוראית שכריס רוק חווה…
‏הופעתי ב"הוליווד בול".
‏ומשוגע…
‏קפץ מהקהל ותקף אותי.
‏עליי לומר לכם, כשזה קורה, ‏אתה בכלל לא יודע מה קורה.
‏זה כאילו היה בהילוך איטי.
‏אני לא מכיר אותו, הסתכלתי ואמרתי,
‏"אלוהים. מתקיפים אותי."
‏והבחור היה כולו מרופט. הוא קפץ לכיווני…
‏אני זקן, אבל אני מהיר.
‏תפסתי את הראש שלו בידי
‏והורדתי את הברדס עד לעיניים שלו.
‏אני עדיין יכול להרגיש את ראשו בידי.
‏הוא היה ספוגי.
‏הוא גידל ראסטות.
‏לא ראסטות יפות כמו של ראסטפארים,
‏אלא ראסטות של חסר בית ‏מלוס אנג'לס שנוצרו בטעות.
‏היו בהן עלים, מקלות ופקקים של בקבוקים.
‏שמן כלשהו.
‏הייתי…
‏ואז נפלתי.
‏הוא הפיל אותי לרצפה.
‏חשבתי, "בחיי, זו סיטואציה רעה.
‏"אני לא יודע אם אמות או מה עומד לקרות."
‏אבל ברגע החולשה ההוא,
‏יודעים מה קלטתי בפעם הראשונה בחיי?
‏ברגע ההוא, קלטתי
‏שמאבטחים…
‏לא אמורים לנעול נעליים אלגנטיות לעבודה!
‏טרוויס!
‏הכושי הזה, טרוויס, הגיע בריצה,
‏נועל סוג של נעל אלגנטית ונפל היישר על הגב.
‏אמרתי, "אלוהים. עכשיו שנינו על הרצפה.
‏"עליי לטפל בזה בעצמי."
‏אז קמתי על הרגליים… ‏ואז הילד שהפיל אותי, גם הוא קם.
‏והבטנו זה בזה והבנו, ‏באותו זמן, שאני גדול ממנו.
‏והמזדיין הזה ברח בריצה.
‏התחלתי לרדוף אחריו ואמרתי, "שיזדיין".
‏הרמתי את המיקרופון.
‏אמרתי, "כעת אסיים את ההופעה".
‏זה נכון.
‏במשך שלושה חודשים לפני כן, ‏צחקתי על כריס רוק.
‏ואנשים שאלו אותי כל הזמן.
‏הם שאלו, "דייב, ‏מה היית עושה לו היית כריס רוק
‏"ואז ויל סמית' היה סוטר לך?"
‏ועד היום, התשובה נותרה זהה. ‏"אני לא יודע מה הייתי עושה."
‏מעולם לא הייתי בסיטואציה כה קיצונית.
‏אבל היום אני כן יודע ‏מה ויל סמית' לא היה יכול לעשות.
‏הוא לא היה נהנה מהמשך הערב שלו.
‏תקשיבו…
‏נכנסנו בילד הזה כמו שצריך. קרענו אותו.
‏לא "אנחנו". אני עמדתי ‏על הבמה וחשבתי על בדיחה,
‏אבל הם הכו את הילד הזה ממש מאחוריי. ‏כולם יכלו לראות.
‏אני עמדתי וניסיתי לחשוב מה לומר.
‏בלעתי את הלשון. ‏אני, מכל האנשים, לא הצלחתי למצוא מה לומר.
‏תראו איזו קארמה.
‏ברגע ההוא, מכל האנשים בעולם,
‏כריס רוק יוצא מאחורי הקלעים.
‏הוא ניגש אליי מול 20 אלף אנשים,
‏לוקח את המיקרופון מידיי ומביט בקהל ואומר,
‏"זה היה ויל סמית'?"
‏בחיי, האנשים בקהל נפלו מהכיסא מרוב צחוק.
‏אני עמדתי שם ונראיתי כמו טיפש.
‏רתחתי מזעם.
‏כי חשבתי לעצמי, "גבר, זו התקיפה שלי.
‏"אותך התקיפו לפני שלושה חודשים. ‏עכשיו יש לך בדיחות לספר?"
‏אז חטפתי את המיקרופון בחזרה מכריס ‏וניסיתי להשחיל בדיחה,
‏אבל הבדיחה שלי ממש לא הצליחה.
‏לא ידעתי מה… אמרתי, "זה היה טרנסג'נדר".
‏והקהל אמר,
‏"בוז. אנחנו בלוס אנג'לס, ‏אנחנו אוהבים טרנסג'נדרים. בוז."
‏אני יודע. הרגשתי נורא.
‏הרגשתי נורא.
‏אבל אני יודע למה הוא פעל כך.
‏היה צריך להיות שם כדי להבין, ‏אבל בחיי, כשהבחור הזה תקף אותי,
‏זה היה כמו סצנה מסרט.
‏תדמיינו את זה.
‏תדמיינו מפורסם שאתם אוהבים.
‏כל אדם מפורסם ‏שאפשר לחשוב עליו היה בהופעה הזו.
‏זה היה הערב הגדול ביותר שנראה בהוליווד.
‏וכשהבחור הזה תקף אותי, ‏הוא רוקן את היציעים.
‏היה עליי לצפות בצילומים ‏לאחר מכן כדי לדעת שזה קרה,
‏אבל ברגע שהוא תקף אותי,
‏ג'יימי פוקס היה הראשון לקפוץ מהקהל.
‏הוא חבש כובע בוקרים לבן, ‏כאילו הוא ידע שזה עומד לקרות.
‏מעולם לא ראיתי אותו חובש כובע בוקרים בעבר.
‏וג'יימי התחיל לרדוף אחרי המזדיין הזה
‏כמו ב"יום ראשון הגדול".
‏והילד הזה היה מהיר. ‏הוא עשה הטעיות והתנער מכולם.
‏וג'יימי נפל בהטעיה, והוא פשוט המשיך לרוץ.
‏ואז ג'ון סטיוארט, ‏מ"הדיילי שואו", רץ מאחורי הקלעים
‏וקפץ על המניאק כמו סופר-יהודי. כזה…
‏הילד ראה אותו מגיע, ‏אז הוא ניתר אחורה וג'ון המשיך לעוף.
‏הילד הזה היה מהיר. ואז הוא הסתובב, ‏הוא ראה את יציאת החירום,
‏הוא התחיל לרוץ לכיוונה.
‏רגעים לפני שהוא הגיע לדלת,
‏פאף דדי המזדיין מ"באד בוי רקורדס"
‏חסם את הדלת. הוא אמר…
‏בחיי…
‏פאפי תפס את המזדיין הזה.
‏ואז כל המפורסמים רצו,
‏כי כולם הזדהו איתי,
‏והם התחילו לקרוע את הילד ההוא במכות.
‏ואני יודע שכריס הביט מאחורי הקלעים וחשב, ‏"אף אחד לא עזר לי".
‏"כולם שונאים את כריס!"
‏תקשיבו, זה היה הרבה יותר אינטנסיבי ‏ממה שאולי קראתם.
‏אני לא יודע מה קראתם,
‏אבל הילד, בזמן שהרבצנו לו,
‏שלח יד לחגורה והוציא אקדח 0.22 קליבר.
‏זה היה כאוטי.
‏כולם התחילו לצרוח, "אלוהים, יש לו אקדח!"
‏ואז אני התחלתי לפחד. ‏הייתי מאחורה, אבל פחדתי.
‏כי ידעתי שכל מי שאיתי היה חמוש.
‏כן, לו הם היו יורים והורגים את הילד הזה ‏על הבמה ב"הוליווד בול"…
‏שזה מה שאני משלם לך לעשות, טרוויס…
‏אבל טרוויס שיחק אותה.
‏טרוויס הוציא את האקדח מידו של הילד,
‏ואז הוא החזיק אותו ככה וניסה לדרוך אותו, ‏אבל הוא לא הצליח.
‏אז הוא לחץ על ההדק, וזה לא היה אקדח.
‏מקדימה נשלף להב של סכין.
‏כנראה הילד התכוון לדקור אותי.
‏זה מפחיד מאוד.
‏אז בערב הבא, למרות שלא הייתה לי הופעה,
‏אמרתי, "אני חייב לחזור לבמה". ‏הלכתי והופעתי.
‏ומישהו בקהל צעק, ‏"דייב, מה נסגר עם התקיפה?"
‏ולא ידעתי שהיה עיתונאי באולם.
‏בסך הכול אמרתי ‏שלבחור הזה היה סכין שהזדהה כאקדח.
‏הבדיחה הזו עלתה לי ‏בסיקור עוין לשישה שבועות נוספים.
‏אפילו לא עשיתי לילד כלום. זה לא היה הוגן.
‏זה לא היה הוגן.
‏ואז כתב של ה"ניו יורק פוסט" הלך לכלא
‏וראיין את מי שתקף אותי ‏כאילו הוא היה מעין גיבור.
‏וקראתי את הריאיון.
‏מסתבר שכל התקיפה קרתה באשמתי.
‏כן, עוררתי בו טראומה.
‏לא התכוונתי.
‏סיפרתי בדיחות על חסרי בית.
‏מסתבר שהבחור הצעיר הזה היה חסר בית.
‏ולא הייתה לי דרך לדעת את זה.
‏אבל כן אומר…
‏שיחסית לחסר בית, היו לו מושבים מצוינים.
‏אמרו שעוררתי בו טראומה ‏מכיוון שסיפרתי בדיחות על קהילת הלהטב"ק,
‏ומסתבר שהבחור הזה היה ביסקסואל.
‏הכותרת של הכתבה הייתה,
‏"האדם שתקף לכאורה ‏את דייב שאפל הוא ביסקסואל."
‏אמרתי, "שתקף לכאורה"?
‏המזדיין הזה בהחלט תקף אותי. ‏אראה לכם את הצילומים.
‏הוא ביסקסואל לכאורה.
‏אני אצטרך לראות אותו מוצץ זין ‏לפני שאאמין לשאר הכתבה.
‏קראתי את זה בעיתון. הייתי מבועת.
‏חשבתי, "ביסקסואל? הייתי יכול להיאנס".
‏לא. אבל יודעים מה?
‏זה לא מצחיק, כי…
‏כי אחרי כל הטירוף הזה,
‏חזרתי לחדר המלון שלי.
‏הייתי לבד, פתחתי את הדלת, ‏ואשתי הייתה שם לבד.
‏היא בכתה. התייפחה.
‏אמרתי, "אלוהים, מה קרה לך, כלבה? ‏גם אותך תקפו?"
‏והיא בוכה.
‏היא אמרה, "אלוהים, דייב".
‏היא אמרה, "לו היית נרצח הערב,
‏"לי ולילדים לא היה נשאר כלום."
‏אז ידעתי שהמצב רציני.
‏אז ישבתי לידה על המיטה.
‏הושטתי יד לכיס שלי והוצאתי צרור מפתחות
‏שהיא לא ראתה לפני כן.
‏היא אמרה,
‏"מה זה הצרור הזה?"
‏והנחתי אותו בעדינות בידה.
‏אמרתי, "מותק, אלה המפתחות לכספת שלי.
‏"חלילה שיקרה לי משהו,
‏"אבל אם יקרה לי משהו, אל תדאגי.
‏"בכספת הזו יש כל מה שאת והילדים צריכים.
‏"כבר טיפלתי בזה."
‏והיא הביטה במפתחות.
‏ויכולתי לראות שהיא הבינה על מה דיברנו.
‏ואז היא התחילה לבכות עוד יותר.
‏ובכל הכנות, זה גרם לי גם לבכות קצת.
‏חיבקנו זה את זה בחוזקה.
‏ידעתם שהכלבה הזו פתחה ‏את הכספת בזמן שאני חי ובריא?
‏מי עושה את זה?
‏אלוהים.
‏ואז היא כעסה עליי.
‏היא אמרה, "לעזאזל, דייוויד. ‏פתחתי את הכספת". שאלתי, "באמת?"
‏היא אמרה, "כן, ולא היה שם כלום".
‏שאלתי, "כלום?"
‏"כלום חוץ מספר הבדיחות המטומטם שלך."
‏אמרתי…
‏אמרתי, "טוב, מותק, תקשיבי.
‏"אם תספרי את הבדיחות בדיוק כפי שהן כתובות,
‏"את והילדים תהיו בסדר.
‏"אלה בדיחות ממש טובות."
‏היא אמרה, "בדיחות טובות? אתה רציני?
‏'הצטרפו אליי בקבר התת-ימי שלי'."
‏לא, את צריכה לגרגר.
‏"הצטרפו אליי בקבר התת-ימי שלי."
‏בחיי.
‏אני נשוי כבר זמן רב.
‏באמת. אתם יודעים, אני יורד הרבה על אשתי, ‏אבל אני אוהב אותה מאוד.
‏למעשה, לא תאמינו למה שאומר לכם.
‏אני בעל קנאי.
‏זה נכון.
‏אני אספר לכם משהו. ‏פעם אחת חשבתי שאשתי בוגדת בי.
‏כן, גבר. כן.
‏זה היה אחד הימים הגרועים בחיי.
‏לא יכולתי לסבול את זה.
‏היום זה מביך אותי, ‏אבל אני יכול לדבר על זה.
‏יודעים מה עשיתי?
‏זה דפוק, אבל באמת עשיתי את זה. חיכיתי.
‏חיכיתי שהיא תירדם.
‏וחיכיתי הרבה זמן.
‏היא אסייתית.
‏לא ידעתי אם היא ישנה או ערה. הסתכלתי עליה…
‏וכשהייתי בטוח שהיא נרדמה, יודעים מה עשיתי?
‏גנבתי את האייפון שלה.
‏ירדתי איתו והתחלתי לנחש סיסמאות
‏כדי לפתוח אותו.
‏לא הצלחתי לנחש את הסיסמה.
‏ואז נזכרתי שזה אייפון. ‏יש בו מערכת זיהוי פנים.
‏פשוט עשיתי…
‏והוא נפתח מייד.
‏וראיתי הודעה מבחור בשם ארל.
‏אני לא מכיר אף אחד בשם ארל.
‏הערתי אותה.
‏אמרתי, "תתעוררי מייד! מי זה ארל, לעזאזל?"
‏היא אמרה, "על מה אתה מדבר?" ‏"אל תשחקי אותה טיפשה, כלבה!
‏"פתחתי את הטלפון שלך. מי זה ארל?"
‏היא אמרה, "אלוהים, דייוויד.
‏"זה ארל ההומו מהמספרה."
‏אמרתי, "ממש. נראה לך שאני טיפש?
‏"איך אני אמור לדעת שהוא הומו?"
‏היא הייתה רגועה. היא אמרה, ‏"תקרא את ההודעות ותביט בתמונות שלו".
‏התחלתי לקרוא את ההודעות.
‏הבחור הזה ממש אוהב לכתוב "אחותי".
‏הבטתי בתמונות שלו ולא יכולתי להאמין.
‏הבחור הזה נראה הומו בתמונות. ‏הפה שלו היה פתוח בכל תמונה.
‏ואז ידעתי שהיא דוברת אמת.
‏ואז הרגשתי מטופש.
‏אמרתי, "אני מצטער.
‏"אני מצטער. בסדר?
‏"סליחה. הנה. קחי את הטלפון.
‏"סליחה. פשוט תחזרי לישון. אני מצטער. פשוט…
‏"כנראה פשוט הייתי חסר ביטחון
‏"בגלל כל הבגידות שלי. לילה טוב."
‏היא לא נתנה לי ללכת. ‏היא אמרה, "מכיוון שהערת אותי…"
‏ואז היא שלפה את הטלפון שלי מתחת לכרית שלה.
‏אמרתי, "מה נסגר?"
‏היא אמרה, "מי זו הכלבה בתמונה הזו?"
‏אמרתי, "איך פתחת את הטלפון?"
‏"בקלות. הייתי צריכה למעוך את האף
‏"ולעשות ככה, והוא ישר נפתח". ‏אמרתי, "מה נסגר?"
‏היא אמרה, "מי זו הכלבה הזו?" ‏אמרתי, "תני לי את זה.
‏"אישה, תירגעי. היא לא כלבה. זו חברה שלי.
‏"דברה."
‏אני אסיים את הערב עם סיפור ארוך. זה בסדר?
‏בסדר. זה סיפור ארוך, ‏אז תעמידו פנים שסיימתי,
‏כי אני צריך להביא סיגריה, בסדר?
‏לא סיימתי, פשוט תעמידו פנים שכן.
‏אני מעדיף תשואות בעמידה בהעמדת הפנים.
‏תודה רבה. לילה טוב.
‏תודה שלא נתתם לי תשואות בעמידה, בני זונות.
‏אין יותר גרוע מזה.
‏זה בסדר. פשוט רציתי לעשן.
‏מוצא חן בעיניכם, נכון?
‏בסדר.
‏לפני שצילמתי את "הורג אותם ברכות", ‏כשהייתי בן 22,
‏אייץ'-בי-או נתנו לי את ההזדמנות ‏הכי גדולה שקיבלתי בחיי בזמנו.
‏נתנו לי ספיישל באורך חצי שעה,
‏אבל זה לא היה כמו ספיישל, מבינים אותי?
‏זה היה גנרי.
‏אפילו כותרת לא הייתה. ‏פשוט היה כתוב "דייב שאפל".
‏צילמתי את ההופעה בסן פרנסיסקו, ‏במקום ששמו "ברודוויי סטודיוס",
‏שנמצא בקומה השנייה של בניין.
‏מתחת ל"ברודוויי סטודיוס" יש מועדון.
‏הספיישל היה אמור להיות באורך חצי שעה.
‏התכוננתי. התאמנתי. ‏עשיתי כל מה שהייתי אמור לעשות.
‏ובערב שבו צילמו את ההופעה, ‏20 דקות לתוך ההופעה באורך 30 דקות שלי,
‏לעולם לא אשכח את זה. מוזיקה.
‏מוזיקה בעוצמה חזקה ‏הגיעה מהמועדון שמתחתינו.
‏שמעו אותה חזק עד כדי כך ‏שהיא הרסה את כל ההופעה שלי, והייתי הרוס.
‏הייתי בחור צעיר.
‏האמנתי מאוד במה שעשיתי.
‏וחשבתי שהחלום שלי מת.
‏אז כשירדתי מהבמה, רצתי במדרגות
‏לסמטה שמאחורי "ברודוויי סטודיוס", ‏שם חנו משאיות ההפקה,
‏ופרצתי את הדלת בבעיטה,
‏והתחלתי לצעוק על כל המפיקים.
‏הייתי חסר חשיבות בתעשיית הבידור. ‏רק בחור שהאמין בעצמו.
‏אמרתי, "בחיי, דפקתם הכול.
‏"המוזיקה המזדיינת הזאת. מה חשבתם לעצמכם?"
‏והיה שם מפיק בעל שם.
‏אני לא נוקב בשמות.
‏הוא נעמד ואמר, "היי, ילד, תושיב את עצמך".
‏הוא אמר, "לא הרסנו כלום".
‏הוא אמר, "עשינו עסקה עם המועדון
‏"שהם לא ישמיעו מוזיקה, ‏והם לא כיבדו את העסקה."
‏ואני אמרתי, "מי לא כיבד את העסקה?"
‏והוא הצביע על בחור.
‏לעולם לא אשכח את זה. ‏זה היה בחור לבן ומבוגר
‏שישב לבד ברכב מדגם פורד טאורוס.
‏והוא אמר, "הבחור הזה שם".
‏לא בזבזתי זמן ולא שאלתי שאלות.
‏הלכתי לפורד טאורוס ודפקתי על החלון,
‏ואמרתי, "תפתח את הדלת, ‏אני רוצה לדבר איתך".
‏הבחור המבוגר הביט בי לרגע, ‏וברוב חוכמתו נסע משם.
‏הוא עזב אותי בסמטה מקלל כל מי שנקרה בדרכי.
‏שתי דקות לאחר מכן, ממש 120 שניות לאחר מכן,
‏לא ייתכן שעברו יותר משתי דקות,
‏דלתות המטבח, שנמצא בסמטה, של המועדון ההוא
‏מתחת ל"ברודוויי סטודיוס" נפתחו לרווחה.
‏והבחור המבוגר הזה עמד שם, ‏אותו בחור מבוגר, עם תגבורת.
‏היו איתו שני בריונים גדולים, והוא הביט בי…
‏הוא היה רגוע וקר רוח.
‏הוא אמר, "אתה, בוא לפה.
‏"אני רוצה לדבר איתך."
‏לא ידעתי דבר על החיים ברחובות בגיל הזה,
‏אבל בשלב מאוחר יותר בחיים שלי ‏גיליתי שהם היו מאפיונרים רוסים.
‏אני לא יודע מה אתם יודעים ‏על המאפיה הרוסית,
‏אבל אלה החבר'ה שהרגו ‏את דנזל ב"יום אימונים מסוכן".
‏כל המפיקים ידעו עם מי אני מתעסק.
‏הם אמרו, "דייב, אל תיכנס לשם".
‏אני אמרתי, "תזדיינו",
‏ונכנסתי היישר למטבח ההוא ‏והם סגרו את הדלתות מאחוריי,
‏ונהיה שם חושך מוחלט, וידעתי.
‏אני לא טיפש. ידעתי שאני בצרה.
‏אבל עליכם להבין,
‏האמנתי במה שעשיתי, ולא היה לי אכפת.
‏פשוט המשכתי לקלל את המזדיינים האלה.
‏אמרתי להם שהם הרסו את חיי.
‏והבחור המבוגר לא האמין שקיללתי כל כך הרבה.
‏ברגע שהפסקתי כדי לנשום, ‏הוא עצר אותי בעדינות.
‏הוא אמר, "היי, ילד, תקשיב.
‏"החברים שלך שיקרו לך."
‏הוא אמר, "עשינו עסקה,
‏"אבל החברים שלך לא שילמו לי."
‏וכשהוא אמר את זה, הבנתי שאני נעול במטבח.
‏הבנתי שהוא דובר אמת, מה שאומר שאני טועה.
‏ובאותו רגע, באותו רגע שבו הבנתי שטעיתי,
‏בפעם הראשונה, פחדתי.
‏תבינו, זה מצחיק כשאתה מאמין ‏שאתה צודק במאת האחוזים.
‏אפשר להשתכר מתחושת הצדק העצמי.
‏בגלל זה הומואים כל כך רשעים.
‏אבל לא הנדתי עפעף.
‏אתם הייתם גאים בי מאוד.
‏פחדתי, אבל לא הנדתי עפעף.
‏אמרתי, "אם כך, אדוני, עליי להתנצל בפניך.
‏"אבל אני חושב שלא משנה למה המוזיקה התנגנה,
‏"היא הרסה את חיי."
‏והבחור המבוגר הביט בי בסימפתיה.
‏והוא ניגש אליי ‏והניח בעדינות את ידו על לחיי.
‏ועליי לומר לכם, זו פעולה מסרסת מאוד.
‏עמדתי שם והסתכלתי על היד שלו על הלחי שלי…
‏והוא אמר, "אתה גבר אמיתי".
‏והוא טפח לי על הלחי.
‏בעדינות.
‏ופשוט ככה, הדלתות שוב נפתחו.
‏האור מהסמטה נכנס למטבח,
‏ויצאתי חי ונושם.
‏שרדתי כדי להילחם… יום נוסף.
‏וברגע הזה,
‏למדתי את אחד השיעורים היקרים ביותר בחיי,
‏ועליי לחלוק אותו איתכם.
‏וזה מה שלמדתי.
‏בחיים, בכל רגע נתון,
‏החלום הכי חזק באותו רגע הוא זה שמנצח.
‏אני חולם עוצמתי.
‏כן, אני לא משקר.
‏חלמתי על הערב הזה, הערב הנוכחי,
‏כילד בן 14,
‏ואני חי אותו כגבר בן 50.
‏החלומות שלי חזקים מאוד.
‏היום הסתובבתי בכל רחבי וושינגטון.
‏פעם הייתי אדם עני בעיר הזאת,
‏ולאורך כל היום אנשים אמרו, "היי, דייב".
‏כאילו הם מכירים אותי אישית, ‏והרגשתי שאני מכיר אותם.
‏ואני אומר לעצמי, ‏"אלוהים, דייב, איזה חלום עוצמתי".
‏אבל לפעמים…
‏לפעמים… אני מרגיש כמו אדם רגיל.
‏אני פשוט מרגיש כמו עצמי.
‏אולי אעשן מריחואנה, ‏אבלה במועדון וארגיש מבויש.
‏אבל אני אסתכל ברחבי המועדון ‏ואראה מישהו שאף אחד לא שמע עליו.
‏אבל הבחור הזה עבד כל השבוע ‏והזמין אלכוהול לשולחן,
‏ויש כלבה שמביאה לו שמפניה וזיקוקים.
‏אני מדמיין שהוא פרסי.
‏הוא רוקד ריקוד פרסי מוזר.
‏ויש שש כלבות בשולחן שלו ‏כי הוא קנה הרבה אלכוהול.
‏וכולן צועקות, "קדימה, סינה!"
‏ואני אסתכל ברחבי החדר ואחשוב, "אלוהים.
‏"אני בתוך החלום של הבחור הזה."
‏אני שומע אותו מספר לחברים שלו. ‏"היי, איך היה אתמול במועדון?"
‏"היה נפלא. הזמנתי שירות אלכוהול לשולחן.
‏"דייב שאפל הסתכל עליי ‏מהצד השני של המועדון וחשב, 'מי זה?'"
‏וזה הטריק בחיים.
‏עליכם להיות מספיק חכמים ‏כדי לדעת מתי אתם חיים את החלום שלכם,
‏וצנועים מספיק כדי לקבל את העובדה ‏שאתם נמצאים בחלום של מישהו אחר.
‏בגלל זה…
‏בגלל זה אני לא בוחר צד ‏בסיפור של ויל סמית' וכריס רוק.
‏כי אתם תופסים אותם כרעיונות גדולים,
‏אבל אני תופס אותם כחולמים כמוני.
‏אני לא יכול לבחור צד ‏כי אני מזדהה עם שניהם.
‏אני ויל סמית'.
‏אני הגבר שלא יכול לספוג עוד
‏ויסטור כהוגן לאדם הבא
‏שיעליב אותי או מישהו שאני אוהב.
‏ואני כריס רוק.
‏אני הגבר שיכול לחטוף סטירה מול כל העולם
‏ולשמור על קור רוח כך שלא אדפוק שום דבר.
‏זה… מה… שגברים עושים.
‏גברים קובעים גבולות.
‏גברים שומרים על הגבולות.
‏וגברים בוחנים את הגבולות.
‏ואין גברים שבוחנים יותר גבולות
‏מגברים טרנסג'נדרים.
‏כשאני פוגש חולם נוסף, ‏אני נותן לו את הכבוד המרבי,
‏גם אם אני לא מבין מהו החלום שלו.
‏אני מזהה חולם כשאני רואה אחד.
‏ופגשתי הרבה חולמים עוצמתיים בחיי.
‏אף אחד מהם לא עוצמתי יותר
‏מאשר גבר שקורא לעצמו…
‏ליל נאס אקס.
‏פגשתי אותו במסיבה. לא היה לי מושג מיהו.
‏אבל ברגע שהוא נכנס למסיבה, ‏ידעתי שאני בחלום שלו.
‏כל הנוכחים במסיבה היו חולמים.
‏כולם היו מפורסמים,
‏אבל כשהוא נכנס,
‏הוא היה לבוש כמו C-3PO. הוא נצץ.
‏וכולם אמרו, ‏"אלוהים, הנה הוא. זה ליל נאס אקס!"
‏לא ידעתי מיהו. מסיבה כלשהי,
‏מבין כל החולמים שהיו שם, הוא ניגש אליי.
‏והוא אמר, "ניסיתי לגרום לך ‏להשתתף בקליפ שלי".
‏לא היה לי מושג על מה הוא מדבר. אמרתי, "מה?
‏"איזה קליפ?"
‏והוא הביט בי…
‏"אתה יודע באיזה קליפ", והלך.
‏וצפיתי בו הולך. אמרתי, "בחיי.
‏"הבחור הזה חולם חלום עוצמתי מאוד."
‏אתם יודעים מה זה הזכיר לי?
‏נזכרתי בתקופה שהיינו ביסודי.
‏זוכרים שהמורה הייתה שואלת מה נרצה להיות?
‏"טימי, מה תרצה להיות כשתגדל?"
‏טימי העמיד פנים שהוא ידע.
‏הוא נעמד ואמר, "אני רוצה להיות כבאי".
‏והמורה הייתה אומרת, "טימי, זה חלום נהדר".
‏אבל טימי לא התכוון לזה.
‏טימי אמר שהוא רצה להיות כבאי
‏כי בתוך תוכו, טימי נמשך לאש.
‏וכשהוא בן 14, ‏הוא כבר פירומן בכל רמ"ח איבריו,
‏הוא משחק עם נפט וגפרורים כאילו היה מומחה.
‏ואז ערב אחד הוא הולך למרכז העיר ‏עם חברים שלו, משחק באש,
‏ושורף מחסן.
‏והוא לא יודע את זה, אבל יש 13 מהגרים
‏מאל סלוודור במחסן הזה.
‏הם נלכדו ומתו בשריפה.
‏נכון שזו טרגדיה?
‏אבל זו הייתה תאונה.
‏הוא רק בן 14. אבל הוא שחור.
‏אז שופטים אותו כבגיר.
‏טימי מבלה את שארית חייו בכלא.
‏החלום נדחה.
‏"מה לגביך, בילי?
‏"בילי, מה תרצה להיות כשתגדל?"
‏בילי נעמד ואומר,
‏"אני רוצה להיות נשיא ארצות הברית."
‏והמורה אומרת, "אלוהים, בילי.
‏"בילי, זה חלום נפלא."
‏ובילי מתכוון לזה.
‏בילי עושה הכול כמו שצריך.
‏הוא משיג ציונים גבוהים, ‏מצטרף למועצת התלמידים.
‏הוא אפילו נרשם לפעילויות העשרה
‏כמו מקהלה, רק כדי שקורות החיים שלו יבלטו.
‏הוא בדרך הנכונה לנשיאות.
‏אבל בכיתה י"א, החלום מושמד.
‏כשהוא בן 16, הוא מכניס את חברתו להיריון,
‏ועליו לנשור מבית הספר כדי להתפרנס.
‏למזלו, סניף הוולמרט המקומי מגייס עובדים.
‏כשהוא בן 20,
‏הוא מתמנה לעוזר מנהל בוולמרט.
‏הוא עוזר המנהל הצעיר במחוז.
‏הוא אומר, "אלוהים, ‏אם אצליח להתמיד ארבע שנים נוספות,
‏"אוכל להיות מנהל.
‏"ואם אצליח להתמיד שש שנים נוספות לאחר מכן,
‏"אוכל אפילו להיות המנהל האזורי
‏"ולנהל שלושה סניפים."
‏הוא בחור שרואה את התמונה הגדולה. ‏הוא מבין מה טומן העתיד.
‏אז הוא מתאבד.
‏"מה לגביך?
‏"מה תרצה להיות כשתגדל?"
‏"אני לא רוצה לומר,
‏"כי אני לא רוצה ששאר הילדים יצחקו עליי."
‏"למי אכפת אם הם יצחקו?
‏"החלום שלך הוא שלך.
‏"קח עליו בעלות כדי להגשים אותו.
‏"תגיד אותו בקול רם ובגאווה.
‏"מה תרצה להיות כשתגדל,
‏"ליל נאס אקס?"
‏הוא נעמד מול כל הכיתה.
‏"אני רוצה להיות הכושי הכי הומו אי פעם.
‏"אני רוצה לעשות קליפ
‏"שבו אני מתגלש ‏מעמוד חשפניות עד למעמקי הגיהינום,
‏"ומוצץ את הזין של השטן ‏ב-10:00 בערוץ בי-אי-טי
‏"כשכל הילדים ערים ויכולים לראות אותי."
‏למרבה ההפתעה, זה היה החלום היחיד שהתגשם.
‏בגלל זה אני פה.
‏הערב.
‏בעיר שבה בניתי את החלומות שאני חי.
‏כי רציתי להגיד לכולכם שהם התגשמו.
‏ורציתי להודות לכולכם ‏על שהפכתם אותי לגבר שאני היום.
‏כן, אני חי חלום עוצמתי מאוד.
‏בכל פעם שאני מגיע לעיר הזו ‏ואני עומד מולכם,
‏אני מבין, "אלוהים, זה בכלל לא החלום שלי.
‏"זה החלום שלכם, ‏ולכבוד הוא לי להיות חלק ממנו."
‏תודה רבה, וושינגטון הבירה.
‏נתראה בפעם הבאה.
‏- וכמו תמיד ‏איליין -
‏תרגום כתוביות: טל מלכה
‏זה מוגן על ידי האדום, השחור והירוק
‏בהצטלבות עם מפתח.