Downloaded from YTS.MX
„HA VALAKI MAGABIZTOSAN HALAD AZ ÁLMAI FELÉ,
Official YIFY movies site: YTS.MX
ÉS TÖREKSZIK AZ ÁLTALA ELKÉPZELT ÉLETRE,
A HÉTKÖZNAPOKBAN VÁRATLAN SIKERREL FOG TALÁLKOZNI.”
HENRY D. THOREAU
DAVE CHAPPELLE:
ÉLŐBEN WASHINGTON D. C.-BŐL
AZ ÁLMODOZÓ
Jól van.
Majdnem 24 év telt el azóta,
hogy utoljára álltam ezen a színpadon.
Az első egyórás különkiadásomat vettük fel.
A címe: Killin' Them Softly.
A terhes barátnőm a nézőtéren ült.
Ma már a feleségem.
A baba a pocakjában az első gyerekem…
akivel ma már együtt szívok.
Élénken emlékszem rá, hogy mennyire izgultam.
Az előadás előtt kirohantam az utcára
jegyeket osztogatni a járókelőknek,
mert a termet sem tudtam megtölteni.
Mi minden változott… röpke 24 év alatt.
Apám közvetlenül azelőtt halt meg.
Nem láthatta, milyen sikereket érek el.
Vigasztalhatatlan voltam, mikor meghalt.
Azt hittem, nem tudok újra nevetni.
A legnagyobb támaszom akkor
egy kiváló humorista barátom, a néhai Norm MacDonald volt.
Így van, nagy tapsot Normnak!
Sosem felejtem el, amit Norm tett.
Tudta, hogy rajongok Jim Carrey-ért.
Ne is menjünk bele,
de Jim Carrey tehetsége nem tanulható, azzal születni kell.
Istenadta tehetség. Csodáltam őt.
Ezt Norm is tudta. Felhívott, és azt mondta: „Dave,
Jim Carrey-vel forgatok.
Van kedved megismerni?” Mire én: „Szopatsz? Naná!”
Apám halála után akkor először tudtam örülni valaminek.
A film címe Ember a Holdon volt. Ezt akkor még nem tudtam.
Jim Carrey egy másik kedvenc humoristámat alakította,
a néhai Andy Kaufmant.
Igen, és Jim Carrey annyira belemerült a szerepbe,
hogy az ébredés pillanatától
lefekvésig úgy élte az életét,
mint Andy Kaufman.
Nem tudtam.
Vége volt a snittnek, de a faszi még mindig…
Andy Kaufman volt.
Olyannyira, hogy a stábból mindenki Andynek hívta.
Nem tudtam. Mentem, hogy találkozzunk.
Mikor megpillantottam, felkiáltottam: „Jim Carrey!”
Rám szóltak: „Nem!”
„Szólítsd Andynek!”
Nem értettem.
Furcsán viselkedett. Nem tudtam, hogy szerepben van.
Azt mondta: „Mi a helyzet?” Mire én: „Szia…
Andy?”
Na most…
visszatekintve nagyon szerencsés vagyok,
hogy láthattam korunk egyik legnagyobb művészét
az átszellemülés folyamatában.
Szerencsés vagyok.
De mikor ott voltam…
az nagy csalódás volt.
Jim Carrey-t akartam megismerni,
de egész délután úgy kellett tennem, mintha Andy Kaufman lenne.
Pedig Jim Carrey volt.
Ott voltam, láttam, hogy ő az.
Ezt csak azért mondom, mert a transzneműekkel is ezt érzem.
Témánál vagyunk!
Ha azért jöttetek el ma este…
mert azt hittétek, megint kifigurázom őket,
akkor rossz helyre jöttetek.
Én aztán nem szórakozom velük többet.
Nem éri meg.
Nem is említem őket.
Talán csak három-négyszer, de ennyi.
Elegem van belőlük.
Tudjátok, miért?
Mert úgy tesznek, mintha rászorulnék arra, hogy viccesek legyenek.
Ugyan már!
Nem szorulok rátok. Más a pálya.
Erre tuti nem számítottatok.
Elég volt a transz poénokból. Tudjátok, mi lesz ma? Ma este…
Mozgássérült poénok jönnek.
Ők nem olyan szervezettek, mint a melegek.
Imádok cseszegetni másokat.
Biztos van egy mozgássérült hátul, mert általában oda ültetik őket.
„Azért jöttem, hogy a transzokon röhögjek.
Nem gondoltam, hogy minket vesz elő.
Gyertek, tűnjünk innen!”
Ideje, hogy valaki beszóljon a rokiknak!
Hát bennem emberükre találtak. Kapják be!
Egyszer a Capitol Hillben
volt egy mozgássérült képviselő.
Madison Cawthornnak hívják.
Republikánus, Észak-Karolinából.
Ledöbbent,
mert odaköszöntem: „Üdv, képviselő úr!”
Nem tudta, hogy felismertem. Odafordult…
Én meg elsétáltam.
Az orra alá dörgöltem, ha már neki nem megy.
Szökdécseltem.
Kiakadt a csávó.
Már nem képviselő.
Követitek a politikát?
Nem akarok poénkodni, de… elbukott.
Elhasalt a kampánya.
Bizony ám.
Tudjátok, mit rontott el?
Indult képviselőnek,
és gerjesztette maga körül a balhét.
Süketelt a jobboldali podcastokban.
Azt mondta: „Washington még Hollywoodnál is rosszabb.”
Otthon hallgattam. „Mi?”
Azt mondta: „Undorítóak az emberek.
Orgiákat tartanak, szexelnek és drogoznak.”
Mondom: „Tisztára úgy beszél, mint Juicy Smoo-yay.”
Hazudik.
Nem kétlem, hogy Washingtonban ilyen bulik vannak,
de az biztos, hogy ő nem volt jelen.
Mert ki a tököm hív meg egy kerekesszékest orgiázni?
Hogy beguruljon oda, és mindenkit bemártson?
Csak egy okból hívhatják meg egy orgiára.
Tudjátok, mi az.
„Rajta, srácok, nem érzek semmit!
Fogadtassuk el a törvényt Amerikáért!
Egyszerre egy, fiúk!”
Haver!
Igen.
A mozgássérültek az új csoport, akiket cseszegetek.
Őszinte leszek,
megpróbáltam kibékülni a transz közösséggel.
Nem akarom, hogy azt higgyék, nem kedvelem őket.
Azzal nyújtok békejobbot, hogy írtam egy darabot.
Merthogy a melegek imádják a színházat.
Szomorú darab, de megindító.
Egy fekete transznemű nőről szól,
akit sajnos úgy kell szólítani: feka.
Könnyfakasztó történet.
A darab végén belehal a magányba,
mert a fehér libsik nem tudják, hogy szólítsák.
Szomorú.
Ha már fekák…
Elkezdtem írni egy könyvet. Bizony.
Átírom az amerikai klasszikus Huckleberry Finn kalandjait
a néger Jim szemszögéből.
A címe: A néger Jim kalandjai.
Így kezdődik.
Huckleberry Finn odaszól: „Te vagy a néger Jim.”
Mire ő: „Csak simán Jim.
Téged hogy hívnak, öcskös?”
„A nevem Huckleberry Finn.”
„Mi? Huckleberry? Ez az igazi neved?”
„Biz' isten.”
„Tudod, mit?
Hívj néger Jimnek, nem bánom.”
Nem számít, fekete vagy-e vagy fehér.
Ha egy Huckleberry nevű fehérbe botlasz,
az tuti csóróbb nálad.
Ennél csóróbb fehér nevet életemben nem hallottam.
Ha Huckleberrynek hívnak, kudarcra ítéltettél.
Ha a bíróságon az ügyvédem
Huckleberry Finnként mutatkozna be, biztosra venném, hogy sittre vágnak.
Nehogy börtönbe kerüljek!
De ha mégis, akkor Kaliforniában szeretnék.
Felszólalnék a bíróságon: „Mielőtt elítélnek,
szeretném, ha tudnák…
hogy nőnek vallom magam.
Küldjenek… női fegyházba!”
És amint odaérek, tudjátok, mi jön.
„Ide a gyümölcssalátádat, vagy kiütöm a fogad!
Én is csaj vagyok, ribikém!
Szopogasd a csajdákómat! Ne kelljen magyarázkodnom!”
A show-bizniszben jó hírem van,
de a humor világában lusta humoristának tartanak.
Ami őrület, mert állandóan dolgozom, de nem ezért hívnak lustának.
Hanem azért, mert az előadásaimon
hiába van húszezer néző, néha mondok egy poént,
és úgy néznek rám, mint valami őrültre.
És csak három-négy ember szakad a nevetéstől.
Én meg a színpadon arra gondolok: „Ennyi elég.”
A következő poén ilyen lesz.
Szeretem elmondani, de nem arat osztatlan sikert.
Elmondom. Tudjátok, mi nem megy?
Az utánzás, de ez az lesz.
Készen álltok? Oké.
Nem fog menni.
Na jó, íme!
Így néztek ki…
a halottak a Titanicon.
Még nem fejeztem be!
Így néztek ki a halottak a Titanicon,
mikor a tengeralattjáró közeledett a hajóhoz.
Nekem ennyi elég. Na, mutatom.
Oké, figyeljetek!
Csatlakozz hozzánk hullámsírunkban!
Istenem, szerintem nagyon vicces!
Nagyon vicces így meghalni.
Húsz év múlva, a 70. születésnapomon
tengeralattjáróval megnézem a tengeralattjárót.
Remélem, akkorra működik.
A feleségem utálja ezt a poént.
Ismeritek a Camelot nevű sztriptízbárt Washingtonban?
- Működik még? - Igen.
Megvan, mit csinálok a műsor után. Figyeljetek…
a minap a nejem perverznek hívott.
Eljárok sztriptízbárokba, kedvelt szórakozásom.
És a nejem szerint perverz dolog, hogy egyedül járok oda.
Tényleg az?
Szerintem jobb, mint a haverokkal menni.
Az a perverz.
„Menjünk el a sztriptízbárba,
hadd álljon fel együtt a farkunk!
Autózzunk haza némán, ne beszéljünk
arról, amit láttunk!”
Nem, tesó, én egyedül járok.
De a nejem nem érti, mi keresnivalóm van ott.
Nem a szex miatt megyek.
Egy csipetnyi szexuális energiától könnyebben ellazulok,
de a lényeg, hogy kimozdulok.
Szeretem a zenét.
Az a pár meztelen csaj jó látvány,
de nem ismerkedni megyek oda.
Néha viszek egy könyvet a sztriptízbárba.
És leülök a színpadhoz, mert ott több fény van olvasni.
Egyszer elmentem egy sztriptízbárba,
és nem tudom, miért…
de a táncoslány elmondta az igazi nevét.
Tudom. Szóval leléptem.
„Hová mész?” – kérdezte. Mire én: „Jó éjt, Deborah!”
Szegény feleségem teljesen félreismert.
Azt hiszi, a munkám jó buli.
A munkám csak egy munka.
Én vagyok jó buli.
Túlságosan veszélyes.
Tavaly egész évben…
az egyik, ha nem a legnagyszerűbb
ma élő humoristával, Chris Rockkal turnéztam.
Egész évben együtt turnéztunk.
Mielőtt útnak indultunk volna,
Chrisszel megtörtént az, ami a feketéknek olyan, mint a 9/11.
Christ pofon vágta az Oscar-díjátadón… Will Smith.
Ennél durvábbat még nem láttam.
Élőben néztem a közvetítést,
és azt hittem, megjátszott.
Tényleg, nem értettem.
Kivártam, mert én tényleg ismerem Christ.
Vártam 30-40 percet.
Hogy odaérjen egy másik buliba.
Felhívtam FaceTime-on, és felvette.
Azt mondta:
„Te vagy az egyetlen, akinek felveszem.”
Obama és Oprah is hívta,
hogy minden rendben van-e.
Én azt hittem, kamu. Nem tudtam. Így rákérdeztem.
„Tudod…” Mire ő: „Mi az?”
„Fájt?” – kérdeztem.
„Persze hogy fájt!” – felelte.
Ebből tudtam, hogy igazi volt.
Ez volt az a pont, amikor mellre szívtam.
Nem csak azért, mert megpofozták. Az még hagyján.
A sértő az volt, hogy a pofon után
Will visszaült és élvezte tovább az estét.
Döbbenet.
„Köszönöm!”
Mi a fasz?
Mikor együtt turnéztunk tavaly, alig vártam,
mit mond majd a pofonról.
Mondtam neki, de a különkiadásán…
Chris rafkós fickó.
Nem tudod előre, mit fog mondani.
Elmentem a különkiadására.
Baltimore-ban vette fel.
Ti, washingtoniak ismeritek Baltimore-t, ugye?
Tudjuk, hogy az elmúlt években
Washington D. C.-re rájárt a rúd.
Sajnos Baltimore-ra még mindig rájár.
A világon nem mindenki tudja megérteni Baltimore mélységeit.
Baltimore olyan reménytelen hely, hogy…
Tupac és az anyja Baltimore-ból Oaklandbe költözött egy jobb élet reményében.
Chris Rock pedig nem kímélte őket.
Máig nem tudom elhinni. Sokkolta a baltimore-iakat.
Nem tudtam, hogy lehetséges, pedig itt kezdtem.
Sokkolta őket. Tudjátok, mi talált be?
Ránézett a közönségre… Erre nem számítottam.
Ránézett a közönségre. Csupa baltimore-i fekete.
Ha baltimore-i gazdag fekete vagy,
akkor is tudod, hogy van valami traumájuk.
Chris sokkolta őket. A következőt mondta. Odaállt a közönség elé:
„Én nem leszek áldozat!” Mire a közönség…
Ott álltam a backstage-ben: „Tesó, nézd vissza a felvételt!”
Tudom, hogy beteg, de őszinte leszek,
minden vicces.
Amíg nem veled történik meg.
Három hónap telt el
Chris Rock tragikus támadása után.
A Hollywood Bowl színpadán álltam.
És valami őrült…
előugrott és megtámadott.
Ha te vagy az elszenvedője, fogalmad sincs, mi történik.
Lassított felvétel volt.
Nem ismertem a csávót. Odanéztem:
„Jézusom, megtámadtak!”
A fickó le volt robbanva. Így ugrott nekem…
Öreg vagyok, de gyors.
Elkaptam a fejét,
és lerántottam a kapucniját.
Ma is érzem a fejét a kezemben.
Szivacsos volt.
Rasztahaja volt.
Nem olyan szép, mint a rasztafariánusoké.
Ezek szándékolatlan L. A.-i hajléktalantincsek voltak.
Falevelek, ágak meg kupakok voltak benne.
Zsíros volt.
Kiakadtam.
Aztán hátraestem.
A csávó földre vitt.
Éreztem, hogy meleg a szitu,
de nem tudtam, hogy meghalok-e.
És abban a kiszolgáltatott helyzetben
eszembe jutott valami, ami addig még soha.
Az villant be,
hogy a testőröknek…
nem szabadna elegáns cipőben dolgozni.
Travis!
Travis csúszkálva jött ki
a gyönyörű mokaszinjában, és hátraesett.
„Te jó ég, mindketten földre kerültünk.
Nekem kell ezt lerendeznem.”
Felugrottam hát, és a támadóm is felpattant.
Egymásra néztünk, és egyszerre jöttünk rá, hogy nagyobb vagyok nála.
Erre kereket oldott a szemét.
Utánafutottam, de aztán feladtam.
Felvettem a mikrofont.
Azt mondtam: „Befejezem a műsort.”
Így van.
Előtte három hónapig Chris Rockot figuráztam ki.
És mindenki csak kérdezgetett.
„Dave, mit tettél volna Chris Rock helyében,
ha téged ver pofán Will Smith?”
A mai napig ugyanazt válaszolom: „Nem tudom, mit tettem volna.”
Sosem voltam ilyen extrém helyzetben.
De abban biztos vagyok, hogy mit nem csinált volna Will Smith.
Nem élvezte volna az este hátralevő részét.
És figyeljetek…
Jól elvertük a csórikámat. Nem kíméltük.
Vagyis nem én, hisz épp a színpadon poénkodtam,
de mögöttem püfölték a csávót. Mindenki látta.
Én meg a színpadon agyaltam, hogy mit mondjak.
Leblokkoltam. Pont én! Nem tudtam, mit mondjak.
Mi ez, ha nem karma?
Ebben a pillanatban
Chris Rock sétált elő a backstage-ből.
Odajött hozzám 20 000 ember előtt,
elvette a mikrofont, és a közönségre nézve azt kérdezte:
„Ez Will Smith volt?”
Az emberek dőltek a röhögéstől.
Én meg álltam ott, mint egy hülye.
Forrt bennem a düh.
Azt gondoltam: „Tesó, engem támadtak meg!
A te eseted három hónapja volt. Most akarsz vicceskedni?”
Elvettem Christől a mikrofont, hogy elsüssek egy poént,
de nem sikerült jól.
Azt mondtam: „Egy transz férfi volt.”
És a nézők meg…
Pfujoltak. „Ez itt L. A. Szeretjük a transzneműeket.”
Tudom, megbántam.
Bűntudatom volt.
De tudom, miért tette.
Csak az értheti, aki ott volt, de amikor a fickó rám vetette magát,
egy filmben éreztem magam.
Képzeljétek csak el!
Gondoljatok egy sztárra!
Minden híresség, akit csak ismertek, ott volt az előadáson.
A legcsillogóbb este volt Hollywood történetében.
És amikor a fickó letámadott, mindenki felpattant.
Ezt másnap láttam, amikor megnéztem a felvételt,
de amint letámadott,
Jamie Foxx volt az első, aki felpattant a közönségből.
Fehér cowboykalap volt rajta, mintha számított volna erre.
Sosem láttam még cowboykalapban.
És Jamie üldözőbe vette a csávót,
mint a Megállíthatatlanban.
Fürge volt a fickó, tekergett jobbra-balra.
Jamie-nek kiment a bokája, és csak ment tovább.
Aztán a Daily Show Jon Stewartja vette üldözőbe,
és szuperbibsiként rávetette magát.
A kölyök látta Jont, ezért hátraugrott, így Jon elrepült.
Fürge volt ám. Megfordult, meglátta a vészkijáratot,
és rohanni kezdett.
Mielőtt az ajtóhoz ért volna,
Puff Daddy a Bad Boy Recordstól
az ajtó elé ugrott. Megrázta a fejét.
Basszus…
Puffy elkapta a rohadékot.
És minden celeb odajött,
mert magukat látták bennem,
és elkezdték püfölni a srácot.
Chris meg a backstage-ben állt: „Nekem senki sem segített.”
Mindenki utálja Christ!
Sokkal durvább volt, mint ahogy a cikkekben írják.
Nem tudom, mit olvastatok,
de miközben püfölték, a srác
előrántott egy 22-es kaliberű pisztolyt.
Kitört a pánik!
Mindenki kiabálni kezdett: „Úristen, fegyver van nála!”
Én is megijedtem. Hátul voltam, de beparáztam.
Mert tudtam, hogy az én embereimnél van fegyver.
Igen, és ha lelövik ezt a kölyköt a Hollywood Bowl színpadán…
mivel ezért fizetlek, Travis…
Travis közbelépett.
Kicsavarta a kezéből a fegyvert.
Aztán megpróbálta kiüríteni a tárat, de nem tudta.
Meghúzta a ravaszt, de nem is pisztoly volt.
Egy késpenge pattant ki az elejéből.
A srác le akart szúrni.
Rohadt ijesztő.
Bár másnap nem lett volna fellépésem,
de újra színpadra akartam állni, így megszerveztük.
A közönségből valaki odakiáltott: „Dave, mi volt a támadáskor?”
Nem tudtam, hogy egy újságíró is eljött.
Annyit mondtam, hogy a csávónál volt egy kés, ami stukkernek vallotta magát.
Ezért még hat hétig csámcsogott rajtam a sajtó.
Nem csináltam semmit a fickóval. Nem fair.
Nem volt fair.
Aztán a New York Post elment a börtönbe
interjút készíteni a támadómmal, mint egy hőssel.
Elolvastam az interjút.
Mint kiderült, a támadás az én hibám volt.
Igen, én triggereltem.
Nem akartam.
Élcelődtem a hajléktalanokon.
Mint kiderült, ez a srác is hajléktalan volt.
Ezt nem tudhattam.
De annyi szent…
hogy egy csöveshez képest fasza helyre szólt a jegye.
Azzal triggereltem, hogy LBMTQ-poénokat toltam.
Mint kiderült, ő B volt.
A cikk szalagcíme így szólt:
„Dave Chappelle állítólagos támadója biszexuális.”
Kérdem én: „állítólagos támadó”?
A rohadék frankón rám támadt! Megmutatom a felvételt.
Állítólag biszexuális.
Látnom kell, hogy lepippant valakit, mielőtt elhiszem a cikk tartalmát.
Az újságban olvastam. Elborzadtam.
„Biszexuális? Meg is erőszakolhatott volna!”
Nem. Tudjátok, mit?
Ez nem vicces, mert…
Miután elült a káosz,
felmentem a hotelszobába.
Egyedül voltam, benyitottam, és a feleségemet találtam odabent.
Zokogott.
Kérdezem tőle: „Jesszus, mi van, anyukám? Téged is megtámadtak?”
Ő meg csak sírt.
Azt mondta: „Istenem, Dave!
Ha ma meghaltál volna…
semmink nem marad a kölykökkel.”
Innen tudtam, hogy komoly.
Leültem mellé az ágyra.
Előhúztam a zsebemből egy kulcsot,
amit még soha nem látott.
Azt mondta: „Ó!
Mi ez a kulcs?”
Finoman a markába ejtettem.
„Drágám, ez a széfem kulcsa.
Ne adj isten, hogy bármi történjen velem!
De ha mégis, egy percig se aggódj!
A széfben van minden, amire szükségetek lehet.
Gondoskodtam róla.”
Ránézett a kulcsra.
És láttam, ahogy ráeszmél, miről is beszélünk valójában.
Ettől még keservesebben zokogott.
Őszinte leszek, nálam is eltört a mécses.
Szorosan átöleltük egymást.
Vágjátok, hogy a némber ezután belenézett a széfbe?
Ki csinál ilyet?
Te jó ég!
Aztán kiakadt rám.
Azt mondta: „Kinyitottam a széfet.” Mire én: „Hogy mi?”
Azt felelte: „Igen, és tök üres volt!”
Mire én: „Üres?”
„Csak a hülye viccgyűjteményed volt benne.”
Mire én…
Azt mondtam: „Drágám!
Ha azokat a vicceket pont úgy elmondod,
meglesztek a gyerekekkel.
Jó poénok.”
Azt felelte: „Jó poénok? Mi a szar ez?
’Csatlakozz hozzám hullámsíromban!’”
Nem, gurgulázz a torkoddal!
Csatlakozz hozzám hullámsíromban!
Hűha!
Hű, a mindenit!
Régóta vagyok házas.
Bizony. Mondok csúnyákat a nejemre, de nagyon szeretem őt.
Lehet, hogy nem hiszitek el rólam,
de féltékeny típus vagyok.
Úgy ám.
Elmesélek valamit. Egyszer azt hittem, megcsal a nejem.
Igen, tesó. Tényleg.
Az volt életem egyik legrosszabb napja.
Nem bírtam elviselni.
Ég a pofám miatta, de azért elmesélem.
Tudjátok, mit csináltam?
Tök beteg, de kivártam.
Megvártam, hogy elaludjon.
És jó sokáig vártam.
Ázsiai.
Nem tudtam eldönteni, hogy alszik-e. Vizslattam…
Láttam, hogy elaludt. Tudjátok, mit csináltam?
Lenyúltam az iPhone-ját.
Levittem, és megpróbáltam kitalálni
a feleségem jelszavát.
De nem jöttem rá.
Aztán eszembe jutott: ez egy arcfelismerős iPhone.
Bevicsorítottam.
És fel is oldotta.
Láttam egy üzenetet valami Earltől.
Nem ismerek semmilyen Earlt.
Felébresztettem az alvó nejem.
„Kelj fel! Ki a franc az az Earl?”
Mire ő: „Miről beszélsz?” „Ne játszd a hülyét!
Belenéztem a telefonodba. Ki az az Earl?”
Erre ő: „Istenem, David!
Earl meleg, ő a fodrászom.”
Mire én: „Persze! Hülyének nézel?
Honnan kéne tudnom, hogy meleg?”
A nejem higgadt maradt: „Olvasd el az sms-eit, és nézd meg a képeit!”
Elolvastam az sms-eket.
„Elég sokszor használja a ’csajszi’ szót.”
Aztán megnéztem a képeit, és nem hittem a szememnek.
Sütött a fotókról, hogy meleg. Minden képen tátva volt a szája.
Ebből tudtam, hogy igazat mond.
Hülyén éreztem magam.
Bocsánatot kértem.
„Bocsánat! Oké?
Sajnálom! Tessék, a telód.
Sajnálom! Aludj vissza! Bocsánat!
Csak elbizonytalanodtam,
mivel én olyan sokszor megcsaltalak. Jó éjt!”
Megállított. „Ha már felkeltettél…” – mondta.
Aztán kivette a telefonomat a párna alól.
Mondom: „Mi a franc?”
Mire ő: „Ki ez a ribanc a képen?”
„Hogy oldottad fel a telóm?”
Mire ő: „Simán. Lelapítom az orrom,
és magától felold.” Mire én: „Mi a fasz?”
„Ki ez a prosti?” – kérdezte. „Add ide!” – mondtam.
„Nyugi! Ő nem prosti. Hanem a barátom.
Deborah.”
Egy hosszú történettel zárom a mai estét, oké?
Hosszú lesz. Tegyetek úgy, mintha vége lenne!
Addig elmegyek egy cigiért. Oké?
Még nem végeztem, de tegyetek úgy!
Ha lehet, álló ovációt kérek.
Köszi szépen! Jó éjt!
Kösz szépen az álló ovációt, rohadékok!
Tök gáz.
Nem baj. Csak rá akartam gyújtani.
Bejön, mi?
Oké.
A Killin' Them Softly előtt, 22 éves koromban
hatalmas lehetőséget kaptam az HBO-tól.
Egy félórás különkiadást,
de köze nem volt egy különkiadáshoz.
Sima előadás volt.
Címe sem volt, csak annyi, hogy „Dave Chappelle”.
A San Franciscó-i Broadway Studiosban vettük fel,
ami az épület második emeletén található.
A stúdió alatt egy szórakozóhely működik.
A különkiadásom csak 30 perces volt.
Felkészültem. Gyakoroltam. Készen álltam.
És mikor a 20. perc környékén jártam…
Sosem felejtem el azt a zenét.
Üvölteni kezdett a zene az alattunk lévő klubból.
Hangosan szólt, és tönkretette a műsorom. Nagyon lesújtott.
Fiatal voltam még.
Hittem abban, amit csinálok.
És azt hittem, az álmomnak annyi.
Lejöttem a színpadról, és lerohantam
a Broadway Studios mögötti sikátorba, ahol a teherautók álltak,
és berúgtam az ajtót.
Üvöltözni kezdtem a producerekkel.
Akkor még nem voltam ismert. Csak hittem magamban.
Azt mondtam: „Mindent elcsesztetek.
A rohadt zene! Mi a fenét képzeltetek?”
Volt ott egy ismert producer.
Nevet nem mondok.
Felállt, és azt mondta: „Kölyök, ülj le a seggedre!
Nem tettünk tönkre semmit.
Megállapodtunk a klubbal,
hogy nem üvöltetik a zenét, de nem tartották be.”
Azt kérdeztem: „Ki nem tartotta be?”
Rámutatott egy fickóra.
Sosem felejtem el. Egy öreg fószer volt,
egyedül ült egy Ford Taurusban.
Azt mondta: „Az a pasas ott.”
Nem pazaroltam az időt kérdésekre.
Odaléptem a Fordhoz, dörömböltem az ablakon.
„Nyisd ki, seggfej! Beszédem van veled.”
Az öreg fickó rám pillantott, majd nagy bölcsen elhajtott.
Én meg anyáztam tovább a sikátorban.
Két perccel, szó szerint 120 másodperccel később,
nem lehetett ennél több,
a klub konyhájának ajtaja kivágódott
a Broadway Studios alatt.
Ugyanaz az öregember állt ott, de most már erősítéssel.
Két nagydarab fickó volt vele, és rám nézett…
Halál nyugodt volt.
Azt mondta: „Te, gyere ide!
Beszédem van veled.”
Akkor még nem vágtam az utca szabályait.
De később megtudtam, hogy orosz maffiózók voltak.
Nem tudom, mit tudtok az orosz maffiáról,
de ők ölték meg Denzel Washingtont a Kiképzésben.
A producerek tudták, mi vár rám.
Azt mondták: „Dave, ne menj be!”
Mire én: „Kapjátok be!”
És besétáltam a konyhába. Becsukták mögöttem az ajtót.
Koromsötét lett odabent. Ekkor már tudtam.
Nem vagyok hülye. Tudtam, hogy gázos a szitu.
De meg kell értenetek,
hogy hittem magamban, és semmi nem érdekelt.
Tovább szidtam a rohadékokat.
Mondtam, hogy tönkretették az életem.
Az öregember nem hitt a fülének.
Mikor épp levegőt vettem, megállított.
Azt mondta: „Figyelj, kölyök!
A barátaid hazudtak neked.
Megállapodtunk.
De a barátaid nem fizettek.”
Mikor ezt mondta, leesett, hogy be vagyok zárva egy konyhába.
Rájöttem, hogy igazat mond, tehát én tévedtem.
És amikor rájöttem, hogy tévedtem,
akkor elfogott a rémület.
Vicces, amikor azt hiszed, hogy tökéletesen igazad van.
Megrészegülsz az érzéstől, hogy mennyire igazad van.
Ezért ilyen gonoszak a melegek.
De nem törtem meg.
Büszkék lettetek volna rám.
Féltem, de nem törtem meg.
Azt mondtam: „Uram, bocsánatkéréssel tartozom.
De bármilyen okból is szólt a zene,
tönkretette az életem.”
Az öregember együttérzően nézett rám.
Odalépett, és gyengéden megfogta az arcomat.
Őszinte leszek, nagyon megalázó volt.
Ott álltam a fickó kezével az arcomon.
Azt mondta: „Igazi férfi vagy.”
És megpaskolta az arcom.
Gyengéden.
És ebben a pillanatban kinyílt az ajtó.
A konyhába napfény áradt be,
én pedig kisétáltam.
Túléltem egy újabb napot.
És abban a pillanatban
megtanultam életem egyik legfontosabb leckéjét,
amit meg kell osztanom veletek.
Így szól.
Életed bármely pillanatában
a legerősebb álom nyeri azt a pillanatot.
Én mindig mindent megálmodom.
Igen, így van.
A mai estét is megálmodtam
tizennégy éves koromban,
és 50 éves emberként élem meg.
Az álmaim erőteljesek.
Ma jártam-keltem Washingtonban.
Úgy kezdtem, hogy nem volt semmim,
és most mindenfelől rám köszöntek: „Szia, Dave!”
Mintha ismernének, és én is úgy éreztem, ismerem őket.
Azt mondom magamnak: „Istenem, Dave, milyen erőteljes álom!”
De néha…
Néha… átlagosnak érzem magam.
Önmagam vagyok.
Talán szívok egy kis füvet, és behúzódom egy klub sarkába.
De körülnézek, és meglátok egy tök ismeretlen fószert.
Egész héten dolgozott, és a VIP-részlegre került,
a pincérlány Moët pezsgőt visz neki csillagszóróval.
Elképzelem, hogy perzsa.
Valami furcsa perzsa táncot lejt.
Hat csajt odavonzott az asztalához a sok pia.
Azt skandálják: „Ez az, Cena!”
Én meg átnézek a termen: „Jézusom!
Én vagyok a csávó álmában.”
Hallom, ahogy elmeséli a barátainak. „Milyen volt a buli?”
„Király volt. A VIP-részlegen buliztam.
Dave Chappelle is megbámult, hogy ki lehetek.”
Ez a titkos trükk az élethez.
Elég bölcsnek kell lenned ahhoz, hogy tudd, mikor éled az álmod.
És alázat kell ahhoz, hogy elfogadd, mikor valaki máséban vagy.
Ezért…
Ezért nem hozok ítéletet Will Smith és Chris Rock felett.
Ti a hírességet látjátok bennük,
de én a hozzám hasonló álmodozókat.
Nem tudok különbséget tenni közöttük, mert mindkettőjükben magamat látom.
Én vagyok Will Smith.
Én vagyok a fickó, akinél elszakad a cérna,
a szart is kiverem abból,
aki csúnyán beszél arról, akit szeretek.
És Chris Rock is vagyok.
A férfi, akit megüthetnek az egész világ előtt,
de megőrzi a nyugalmát, hogy ne szúrjon el semmit.
Ezt… csinálja… egy férfi.
Határokat húz.
Betartatja a határokat.
És feszegeti is azokat.
De senki nem feszegeti úgy a határokat,
mint a transz férfiak.
Ha álmodozóval találkozom, tisztelettel hajlok meg előtte,
még ha nem is értem az álmát.
Felismerem az álmodozókat.
Sok nagy álmodozóval találkoztam életem során.
Egyikük sem volt nagyobb
a férfinél, aki magát…
Lil Nas X-nek hívja.
Egy buliban ismertem meg, fogalmam sem volt, ki ő.
De amint besétált, tudtam, hogy én vagyok az ő álmában.
A bulin mindenki álmodozó volt.
Hírességek.
De a srác besétált
C-3PO-nak öltözve. Ragyogott.
Az emberek begőzöltek: „Úristen, ott van! Lil Nas X!”
Én nem ismertem. És valamiért
egyenesen hozzám jött oda.
Azt mondta: „El akartalak hívni a klipembe.”
Nem tudtam, miről beszél. „Mi van?” – kérdeztem.
„Milyen klipbe?”
Így nézett rám…
„Tudod te.” És elsétált.
Néztem, ahogy elvonul. „Baszki!” – gondoltam.
„Ezt nevezem álmodozónak!”
Tudjátok, mire emlékeztetett?
Az általános iskolára.
A tanár megkérdezte, mi leszel, ha nagy leszel.
„Timmy, mi akarsz lenni, ha nagy leszel?”
Úgy tett, mintha tudná.
Kihúzta magát: „Tűzoltó akarok lenni.”
Mire a tanár: „Timmy, ez egy csodás álom!”
De Timmy nem gondolta komolyan.
Timmy azért mondott tűzoltót,
mert betegesen vonzódott a tűzhöz.
Tizennégy éves korára hatalmas piromániás lett,
kerozinnal és a gyufával szórakozott.
Egy este a belvárosban pirózott a haverjaival.
Leégettek egy raktárt.
Nem tudott róla, de 13 El Salvador-i
bevándorló munkás volt odabent.
Bennégtek a raktárban.
Hát nem tragikus?
Hát, baleset volt.
Még csak 14 éves volt. Viszont fekete.
Így felnőttként állították bíróság elé.
Timmy életfogytiglant kapott.
Az álomnak annyi.
„Na és te, Billy?
Billy, te mi leszel, ha nagy leszel?”
Billy felállt, és azt mondta:
„Az Egyesült Államok elnöke akarok lenni.”
Mire a tanár: „Istenem, Billy!
Ez egy csodálatos álom!”
És Billy komolyan gondolta.
Mindent meg is tett érte.
Jól tanult, a diákönkormányzat tagja lett.
Még színjátszókörre is eljárt,
hogy jól mutasson a bizonyítványában.
Úton volt az elnökség felé.
De 11.-ben elhasalt.
Tizenhat évesen teherbe ejtette a csaját,
és otthagyta a gimit, hogy pénzt keressen.
De szerencséjére a Walmartban pont üresedés volt.
Húszéves korára
a Walmart üzletvezető-helyettese lett.
A legfiatalabb a körzetben.
Rádöbbent: „Ha még négy évig kitartok,
üzletvezető is lehetek!
És ha még hat évig keményen dolgozom,
területi vezetővé válhatok,
és három Walmartot irányíthatok.”
Okos volt, látta, hová vezet ez az egész.
Ezért öngyilkos lett.
„Na és te?
Mi leszel, ha nagy leszel?”
„Nem akarom elmondani.
Nem akarom, hogy a többiek kinevessenek.”
„Kit érdekel, ha kinevetnek?
Az álmod csak a tiéd.
Vállald fel, hogy valóra váljon!
Mondd ki hangosan és büszkén!
Mi leszel, ha nagy leszel,
Lil Nas X?”
A kölyök felállt az osztály előtt.
„Én akarok lenni a legnagyobb homár!
Csinálni akarok egy klipet,
amiben egy sztriptízrúdon csúszom le a pokolba,
és főműsoridőben szopom le az ördögöt,
hogy minden kisgyerek lássa.”
Érdekes, hogy csak ez az álom vált valóra.
Ezért vagyok itt.
Ma este.
A városban, ahol felépítettem az álmaimat.
Mert el akartam mondani nektek, hogy valóra váltak.
És meg akartam köszönni nektek, hogy azzá válhattam, aki vagyok.
Igen, megvalósítottam az álmaimat.
Valahányszor eljövök ide, és kiállok elétek,
rájövök: „Szent ég, ez nem is az én álmom!
Hanem a tiétek, és megtiszteltetés, hogy benne lehetek.”
Köszönöm szépen, Washington D. C.!
Viszlát legközelebb!
ÉS MINT MINDIG, ELAINE
A feliratot fordította: Kuruc Eszter Borbála
Ezt a piros, a fekete és a zöld védi
a kereszteződésnél egy kulccsal.