Downloaded from YTS.MX
"OM NOEN BEVEGER SEG SELVSIKKERT MOT SINE DRØMMER,
Official YIFY movies site: YTS.MX
OG SØKER Å LEVE LIVET HAN HAR FORESTILT SEG,
VIL HAN MØTE EN UVENTET SUKSESS I RETT TID."
LIVE FRA WASHINGTON D.C.
Greit.
For nesten 24 år siden…
…sto jeg sist på denne scenen i dette rommet.
Jeg spilte inn min første timespesial.
Den het Killin' Them Softly.
Kjæresten min satt gravid på første rad.
Hun er kona mi nå.
Barnet hun bar, mitt første barn…
Jeg røyker hasj med ham nå.
Det jeg husker best fra den kvelden, var presset.
Før showet måtte jeg løpe ut på gata
og dele ut billetter til de som tok imot,
for jeg kunne ikke fylle rommet.
Og for en forskjell… …tjuefire korte år utgjør.
Faren min døde rett før det.
Han fikk aldri se meg gjøre det.
Da han døde, var jeg utrøstelig.
Trodde aldri jeg ville smile eller le.
Og det eneste som hjalp meg ut av det
var en komikervenn av meg. Den avdøde, flotte Norm MacDonald.
Ja, gi en applaus for Norm.
Det Norm gjorde, som jeg aldri vil glemme,
for han visste jeg var Jim Carrey-fan.
Skal ikke gå inn på det,
men Jim Carrey har et talent man ikke kan øve frem.
For et gudgitt talent. Han fascinerte meg.
Norm visste det. Han ringte meg og sa:
"Jeg skal spille i en film med Jim Carrey."
"Vil du møte ham?" Jeg sa: "Visst faen vil jeg det."
For første gang siden faren min døde, var jeg begeistret.
Filmen het Man on the Moon. Jeg visste noe ikke om dette.
I filmen spilte Jim en annen komiker jeg beundret.
Den avdøde, flotte Andy Kaufman.
Jim levde seg så inn i den rollen,
at fra øyeblikket han våknet,
til han la seg om kvelden, levde han livet sitt
som Andy Kaufman.
Det visste jeg ikke.
Når de sa "kutt", var han fortsatt…
…Andy Kaufman.
I så stor grad at alle i crewet kalte ham Andy.
Jeg visste ikke det. Jeg dro for å møte ham.
Da han kom inn i rommet, ropte jeg: "Jim Carrey!"
Og alle sa: "Nei!"
"Kall ham Andy."
Jeg forsto ikke.
Han var rar. Jeg visste ikke at han spilte Kaufman.
"Hei, står til?" Og jeg sa: "Hallo…
"…Andy?"
Nå…
Når jeg ser tilbake, hvor heldig var jeg
som fikk se en av min tids største artister
leve seg inn i en hans mest utfordrende roller?
Jeg var veldig heldig.
Men da det skjedde…
…var jeg veldig skuffet.
For jeg ville møte Jim Carrey,
og jeg måtte late som han var Andy Kaufman hele ettermiddagen.
Det var åpenbart Jim Carrey.
Jeg så på ham og så at han var Jim Carrey.
Jeg sier alt dette for å si… Transer får meg til å føle meg sånn.
Da er vi i gang.
Om dere kom hit i kveld…
…og tror at jeg vil gjøre narr av dem igjen,
har du kommet til feil show.
Jeg kødder ikke med dem igjen.
Det var ikke verdt bryet.
Jeg sier ikke en dritt om dem.
Kanskje tre, fire ganger i kveld, men det er alt.
Er lei av å snakke om dem.
Vet du vite hvorfor jeg er lei av det?
De oppførte seg som om jeg trengte at de var morsomme.
Det er latterlig.
Jeg trenger dere ikke. Jeg har en ny vri.
Denne dritten vil overraske dere.
Jeg gjør ikke transevitser mer. Vet dere hva jeg skal i kveld?
Jeg skal ta handikappvitser.
De er ikke like organisert som homsene.
Og jeg liker å slå nedover.
Det er sikkert en handikappet bakerst, for det er gjerne der de sitter.
"Jeg kom hit for å le av transer."
"Jeg visste ikke at han ville vitse om oss."
"Kom igjen, folkens. Vi stikker."
Ja, det er på tide noen lar de handikappede få høre det.
De har møtt sin overmakt i kveld. Drit i dem.
Jeg var på Capitol Hill en gang.
Så et handikappet kongressmedlem.
Madison Cawthorn heter han.
En republikaner fra Nord-Carolina.
Han var sjokkert,
for jeg så ham og sa: "Hei, kongressmedlem."
Han visste ikke hvem jeg var. Han snudde seg…
Så gikk jeg av sted.
Han måtte se meg gjøre noe han ikke kunne.
Jeg trippet.
Fyren ble sint.
Han er ikke lenger i kongressen.
Vet ikke om dere følger politikk.
Prøver ikke å være morsom, men han måtte gå.
Han sto ikke løpet ut.
Nei da, kompis.
Vet du hva han gjorde feil?
Han stilte til valg igjen,
og han prøvde å være kontroversiell.
Han var på masse podcaster og snakket dritt.
Han sa: "Washington er verre enn Hollywood."
Jeg satt hjemme: "Hva?"
Han sa: "De er avskyelige."
"De har orgier og sexfester og dopfester."
Jeg tenkte: "Han høres ut som Juicy Smoo-yay."
Han lyver.
Jeg tviler ikke på at de driver med det i Washington,
men jeg tviler på at han har sett det.
For hvem faen inviterer en lam til en orgie?
Så han kan trille rundt og tyste på alle?
Det er bare én grunn til å invitere ham.
Dere vet hva den er.
"Slå dere løs, karer. Føler ingenting."
"La oss ta en støyt for Amerika."
"Én av gangen, folkens."
Kompis.
Jepp.
De handikappede er de nye ofrene mine.
For å være ærlig,
har jeg prøvde å fikse forholdet mitt til transesamfunnet.
Jeg vil ikke de skal tro at jeg ikke liker dem.
Og hvordan har jeg fikset det? Jeg skrev et skuespill.
Jeg vet at homser liker teater.
Det er veldig trist, men rørende.
Det er om en svart transkvinne
hvis pronomen dessverre er: nigger.
Det er tåredryppende.
På slutten dør hun av ensomhet
fordi hvite liberale ikke kan snakke til henne.
Trist.
Apropos nigger…
Jeg har skrevet på en bok, og dette er sant.
Jeg omskriver klassikeren Huckleberry Finn,
fra Jims perspektiv.
Den heter Nigger-Jims eventyr.
Slik begynner den:
Huckleberry Finn sier: "Du er Nigger-Jim."
Han svarer: "Jeg sa bare Jim."
"Hva heter du, lille venn?"
"Huckleberry Finn er navnet."
"Hva? Huckleberry? Er det ditt egentlig navn?"
"Døpenavn."
"Vet du hva?"
"Bare kall meg Nigger-Jim."
Jeg blåser i om du er svart, hvit eller hva som helst.
Om du møter en hvit person ved navn Huckleberry,
har han lite penger.
Det er det hviteste møkkanavnet jeg har hørt i mitt liv.
Har du et navn som Huckleberry, vil du mislykkes.
Om jeg var i retten og advokaten sa:
"Jeg er advokaten din, Huckleberry Finn." Jeg tenker: "Jeg må i fengsel."
Gud forby at jeg må det.
Men om jeg må, håper jeg det er i California.
Jeg ville sagt: "Dommer, før du gir meg dommen,
"må retten vite…
Jeg identifiserer meg som kvinne."
"Send meg… til kvinnefengselet."
Så snart jeg kommer inn, vet du hva jeg gjør.
"Gi meg fruktcocktailen din før jeg slår ut tenna dine."
"Jeg er jente, akkurat som deg."
"Kom og sug jentepikken min. Ikke la meg forklare. Jeg er jente."
Jeg har et godt rykte i show business,
men i komedie… Jeg er kjent som en lat komiker.
Det er sprøtt, for jeg jobber hele tiden, men det er ikke derfor.
De kaller meg lat fordi jeg har show iblant…
20 000 folk i salen, og jeg forteller en vits,
og de ser på meg som om jeg er gal.
Men tre eller fire ler veldig høyt.
Og jeg står der og tenker: "Ja, det får holde."
Den neste vitsen er en sånn vits som…
Jeg liker å fortelle den, men den gjør det aldri bra.
Vet dere hvorfor den ikke lykkes?
Jeg er ikke god på imitasjoner, men dette er en.
Klare? Ok.
Dette vil ikke funke.
Dette er imitasjonen min.
Min imitasjon…
…av de døde på Titanic.
Dere lot meg ikke fullføre.
Dette er min imitasjon av de døde på Titanic
idet ubåten nærmer seg skipet deres.
Det er godt nok. Greit, da starter vi.
Ok, nå starter jeg.
Kom og slå dere sammen med oss i vår våte grav.
Jeg synes det er morsomt.
En morsom måte å dø på.
Om 20 år, på 70-årsdagen min,
skal jeg ta en ubåt for å se på ubåten.
Håper den virker da.
Kona mi hater den vitsen.
Vet dere at det er en strippeklubb i D.C. som heter Camelot?
-Er den fortsatt åpen? -Ja!
Da har jeg planer etter dette showet.
Kona mi kalte meg ekkel forleden dag.
Jeg går ofte på strikkeklubb. Det er noe jeg liker å gjøre.
Kona mi sa jeg var ekkel som dro alene på strippeklubb.
Er det ekkelt?
Jeg synes det er bedre enn å gå med kompisene.
Det er ekkelt.
"La oss dra på strippeklubb
"og få ereksjoner sammen som en vennegruppe."
"Dra hjem i en stille bil og ikke snakke om
det vi har sett og gjort."
Nei, jeg går alene.
Men kona mi forstår ikke hvorfor jeg går dit.
Det handler ikke om sex.
Et snev av seksuell energi i rommet gjør at jeg slapper av,
men det handler mer om å gå ut.
Jeg liker musikken.
Noen nakne damer føles godt,
men vil ikke være sosial eller møte noen.
Iblant tar jeg med meg en bok.
Jeg sitter rett ved scenen, for det er bedre belysning.
Jeg gikk dit en gang, og dette er rart,
jeg vet ikke hvorfor…
Stripperen fortalte meg sitt virkelige navn.
Ja. Så jeg dro.
Hun sa: "Hvor skal du? Jeg sa: "God natt, Deborah."
Gud velsigne kona mi, men hun tar feil om livet mitt.
Hun tror jobben min er morsom.
Jobben min er en jobb.
Jeg er morsom.
Det er for farlig.
I hele fjor…
Jeg var på turné med kanskje en av tidenes
største komikere, Chris Rock.
Vi var på turné i hele fjor.
Og like før turneen startet,
var Chris involvert i det vi svarte kan anse som en 11. september.
Chris ble slått i ansiktet på Oscar-utdelingen… av Will Smith,
noe av det sprøeste jeg har sett.
Om du så det direkte på TV, noe jeg gjorde,
og jeg trodde det var falskt.
Jeg var ikke sikker.
Jeg ventet, for jeg kjenner Chris.
Jeg ventet 30, 40 minutter.
Så lenge det tar ham å dra til en annen fest.
Jeg ringte ham på FaceTime og han svarte.
Så snart han svarte, sa han:
"Du er den eneste jeg svarer."
Obama og Oprah,
alle ringte for høre om alt var i orden.
Jeg trodde det var falskt. Så jeg spurte.
Jeg sa: "Du vet…" Han sa: "Hva?"
Jeg sa: "Gjorde det vondt?"
Han sa: "Ja, det gjorde vondt."
Da visste jeg det var ekte.
Først da ble jeg fornærmet.
Ikke bare fordi han ble slått. Det var bare halvparten.
Det verste var at etter slaget,
satte Will seg og nøt resten av kvelden.
Det var sykt. Han…
"Takk."
Hva faen er dette?
Hele året på turneen gledet jeg meg til å se
hva han ville si om slaget.
Jeg sa det hele tiden, men da han filmet…
Chris er en luring.
Man vet aldri hva han vil si.
Jeg dro for å se innspillingen.
Det var i nabolaget, i Baltimore.
Dere er fra D.C., så vet dere om Baltimore?
I årenes løp
har D.C. hatt noen tøffe stunder.
Baltimore har det dessverre fortsatt tøft.
Ikke alle kan forstå Baltimores dybder.
Baltimore er så desperat at…
Tupac og mora hans flyttet fra Baltimore til Oakland for et bedre liv.
Chris Rock kjørte på så hardt.
Det er utrolig, men han sjokkerte et Baltimore-publikum.
Visste ikke at det var mulig. Jeg startet her.
Sjokkerte dem. Vet du hva som tok dem?
Han så på dem… Jeg forventet ikke dette.
Han så på publikum. Alle var Baltimore-svarte.
Selv om du er rik og svart der,
vet du at de er traumatiserte for et eller annet.
Chris sjokkerte dem. Dette er hva han sa…
"Jeg nekter å være et offer." Publikum sa…
Jeg satt backstage og tenkte: "Se på opptaket."
Jeg vet det er sykt, men det er sant.
Alt er morsomt.
Alt er morsomt til det skjer deg.
Bare tre måneder
etter angrepet som Chris Rock opplevde…
Jeg sto på scenen på Hollywood Bowl.
Og en galning…
…hoppet frem og angrep meg.
Om det skjer deg, vet du ikke hva som skjer.
Det var som i sakte-film.
Jeg kjente ham ikke. Jeg sa:
"Herregud. Jeg blir angrepet."
Han var vill. Han hoppet på meg…
Jeg er gammel, men rask.
Jeg fanget drittsekkens hode med hånden
og dro hetta over øynene hans.
Jeg kan fortsatt føle hodet hans.
Det var svampaktig.
Han hadde dreadlocks.
Ikke de flotte som rastafariene har.
De var tilfeldige hjemløse dreads.
Han hadde blader, pinner og korker der.
En slags olje.
Jeg bare…
Så falt jeg ned.
Han slo meg i bakken.
Jeg tenkte: "Det er en ille situasjon."
"Vet ikke om jeg dør eller hva som skjer."
Men i det sårbare øyeblikket,
vet du hva som slo meg for første gang i livet?
I det øyeblikket slo det meg
at livvakter…
…ikke bør bruke dressko på jobb!
Travis!
Travis kom glidende ut
i vakre mokasiner og falt rett på ryggen.
Jeg sa: "Å, nei. Nå er begge nede for telling.
"Jeg må ta meg av dette selv."
Jeg spratt opp. Og det samme gjorde han som angrep meg.
Vi så på hverandre og innså samtidig at jeg var større enn ham.
Og den jævelen løp av sted.
Jeg begynte å jage ham, men så: "Drit og dra."
Jeg tok opp mikrofonen.
Sa: "Jeg skal fullføre showet."
Det stemmer.
I tre måneder før det hadde jeg gjort narr av Chris Rock.
Og folk spurte meg ofte.
"Hva ville du gjort om du var Chris Rock
og Will Smith slo deg i ansiktet?"
Svaret er fortsatt det samme. "Jeg vet ikke hva jeg ville gjort."
Har aldri vært i en så ekstrem situasjon.
Men jeg vet nå hva Will Smith ikke ville gjort.
Og det er å nyte resten av kvelden.
Hør her.
Vi ga den fyren en god runde. Vi rundjulte ham.
Ikke "vi". Jeg sto på scenen og tenkte på vitser,
men bak meg banket de fyren. Alle kunne se det.
Jeg står der og prøver å finne noe å si.
Jeg er målbundet. Finner ikke på noe å si.
Se på karmaen min.
I det øyeblikket
kom Chris Rock fra backstage.
Går bort til meg foran 20 000 folk,
tar mikrofonen ut av hånden min, ser på publikum og sier:
"Var det Will Smith?"
De jævlene lo så voldsomt at de falt ut av stolen.
Jeg sto der og så dum ut.
Var faen meg rasende.
For jeg tenker: "Dette er mitt angrep."
"Du ble angrepet for tre måneder siden. Nå har du vitser?"
Så jeg tok mikrofonen tilbake og prøvde en vits,
men det gikk ikke bra.
Jeg bare: "Det var en transmann."
Og publikum…
"Bu. Dette er L.A. Vi liker transer. Bu."
Ja, det føltes ille.
Det føltes ille.
Jeg vet hvorfor han gjorde det.
Du måtte ha vært der, men da den fyren angrep meg,
var det som en film eller noe.
Forestill dere det.
En berømt person du liker.
Alle berømte personer var på det showet.
Det var den største kvelden Hollywood hadde sett.
Da fyren angrep meg, passerte han sitteplassene.
Jeg måtte se opptaket i etterkant,
men så snart han angrep meg,
var Jamie Foxx den første som kom fra publikum.
Han hadde hvit cowboy hatt, som om at han visste det ville skje.
Har aldri sett ham i cowboyhatt før.
Jamie begynte å jage etter ham
som i Any Given Sunday.
Fyren var rask. Han fintet til siden.
Jamies ankler brakk, så han bare løp videre.
Så kom Jon Stewart fra Daily Show fra backstage
og angrep drittsekken som Super Jew.
Han så Jon komme, så han hoppet og Jon fløy den veien.
Han var rask. Han snudde seg og så nødutgangen,
så han løp mot den.
Like før han nådde døren,
hoppet jævla Puff Daddy fra Bad Boy Records
foran døren. Han var…
Fy søren…
Puffy tok den jævelen.
Så kom alle kjendisene,
for alle så seg selv i meg,
og de begynte å rundjule fyren.
Jeg vet Chris var backstage og tenkte: "Ingen hjalp meg."
Alle hater Chris!
Det var mer intens enn dere har lest.
Vet ikke hva dere leste,
men fyren, mens han fikk juling,
trakk frem en 22-kalibret pistol.
Det var sinnssykt.
Alle begynte å rope: "Herregud, han har en pistol."
Da ble jeg redd. Jeg var bak, men jeg var redd.
Jeg visste at alle av folka mine var bevæpnet.
Ja, om de hadde skutt den fyren på scenen på Hollywood Bowl…
…som jeg betaler deg for, Travis…
Men Travis slo til.
Han fikk pistolen ut av hånden hans.
Så prøvde han å fjerne kulene, men klarte det ikke.
Så han trakk av, og det var ingen pistol.
En kniv spratt frem foran.
Jeg antar han ville stikke meg.
Det var skumle greier.
Neste kveld, selv om jeg ikke hadde et show,
sa jeg: "Jeg må tilbake på scenen." Så jeg gjorde det.
Noen i publikum ropte: "Dave, hva skjedde med angrepet?"
Jeg visste ikke at det var en journalist der.
Jeg sa bare at fyren hadde en kniv som identifiserte seg som en pistol.
Jeg fikk seks uker til med dårlig presse for den.
Jeg gjorde ikke noe mot ham. Det var ikke riktig.
Så besøkte New York Post fengselet
og intervjuet angriperen som om han var en helt.
Jeg leste intervjuet.
Det viser seg at hele angrepet var min feil.
Ja, jeg trigget ham.
Var ikke meningen.
Jeg hadde vitset om hjemløse.
Det viser seg at han var hjemløs.
Jeg kunne umulig ha visst dette.
Men jeg må si…
Til å være hjemløs, hadde han fantastiske plasser.
Og de sa jeg trigget ham på grunn av LHBTQ-vitser.
Det viser seg at fyren var en B.
Det var overskriften:
"Dave Chappelles påståtte angriper er biseksuell."
Jeg sa: "Påståtte angriper"?
Han angrep meg virkelig. Jeg kan vise deg opptaket.
Han påstår å være biseksuell.
Jeg må se ham suge en pikk før jeg tror resten av artikkelen.
Leste det i avisen. Jeg ble redd.
"Biseksuell? Jeg kunne blitt voldtatt."
Nei. Men vet dere hva?
Det er ikke morsomt fordi…
Etter all den galskapen,
dro jeg på hotellrommet.
Jeg var alene, jeg åpnet døren, og kona mi var der alene.
Hun hulket.
Jeg sa: "Hva er galt? Ble du også angrepet?"
Hun gråt.
Hun sa: "Kjære vene, Dave.
"Om du hadde dødd i kveld…
"…ville ikke jeg og barna hatt noe."
Da visste jeg det var alvorlig.
Jeg satte meg ved siden av henne.
Jeg tok frem noen nøkler
hun aldri hadde sett før.
Hun sa: "Å!"
"Hva er de nøklene?"
Jeg la dem forsiktig i hendene hennes.
"Vennen, dette er nøklene til bankboksen min."
"Gud forby at noen skjer med meg."
"Men om det skjer, ikke bekymre deg."
"Du og barna har alt dere trenger i den boksen."
"Jeg har sørget for det."
Hun så på nøklene.
Jeg så henne innse hva vi faktisk snakket om.
Da begynte hun å gråte enda mer.
For å være ærlig, går jeg litt også.
Vi ga hverandre en god klem.
Vet dere at hurpa så i boksen mens jeg fortsatt er i live?
Hvem gjør det?
Herregud.
Så ble hun sint på meg.
Hun sa: "Faen ta, jeg åpnet boksen." Jeg sa: "Gjorde du?"
Hun sa: "Ja, og det er ingenting der."
Jeg sa: "Ingenting?"
Hun sa: "Bare den teite vitseboken din."
Jeg tenkte: "Puh."
Jeg sa: "Hør her, vennen."
"Om du forteller vitsene slik de er skrevet,
vil du og barna klare dere."
"Det er veldig gode vitser."
Hun sa: "Gode vitser? Hva er dette?"
'Kom til min våte grav.'"
Nei. Du må bruke halsen.
Kom til min våte grav.
Du store.
Jeg har vært gift lenge.
Jeg snakker mye dritt om kona, men jeg elsker henne.
Dere vil ikke tro dette om meg.
Jeg er en sjalu ektemann.
Det er sant.
Én gang trodde jeg kona mi var utro.
Ja.
Én av de verste dagene i mitt jævla liv.
Jeg taklet det ikke.
Det er flaut nå, men jeg kan snakke om det.
Vet du hva jeg gjorde?
Det er sykt, men jeg gjorde det. Jeg ventet.
Jeg ventet til hun sovnet.
Og jeg ventet lenge.
Hun er asiatisk.
Jeg så ikke om hun sov eller ikke. Jeg så nøye…
Da jeg visste hun sov, vet du hva jeg gjorde?
Jeg stjal iPhonen.
Tok den med ned, prøvde noen passord
for å prøve å åpne den.
Jeg fant ikke passordet.
Så husket jeg det var en iPhone med ansiktsgjenkjenning.
Jeg bare…
Så åpnet den seg.
Jeg så en melding fra en fyr ved navn Earl.
Jeg kjenner ingen Earl.
Jeg vekket henne.
Jeg sa: "Våkn opp! Hvem faen er Earl?"
Hun sa: "Hva snakker du om?" "Ikke spill dum, hurpe!"
"Jeg åpnet telefonen din. Hvem er Earl?"
Hun sa: "Herregud, Dave."
"Det er homofile Earl fra hårsalongen."
Jeg sa: "Ser jeg dum ut?"
"Hvordan kan jeg vite om fyren er homse?"
Hun var rolig og sa: "Les meldingene og se på bildene hans."
Jeg begynte å lese dem.
Fyren likte å skrive girl med "U".
Så sjekket jeg bildene hans og kunne ikke tro det.
Han så homo ut selv på bilder. Munnen var alltid åpen.
Da visste jeg hun snakket sant.
Jeg følte meg dum.
Jeg sa: "Unnskyld."
"Jeg er lei for det."
"Beklager. Her. Ta telefonen din."
"Bare legg deg igjen. Unnskyld."
"Jeg har bare vært usikker
"på grunn av all utroskapen min. God natt."
Hun lot meg ikke være. "Siden du vil vekke meg…"
Så dro hun frem telefonen fra puta si.
Jeg sa: "Hva i helvete?"
Hun sa: "Hvem er hurpa på dette bildet?"
Jeg sa: "Hvordan åpnet du den?"
Hun sa: "Lett. Jeg bare presset nesen
"og gjorde sånn, så var den åpen." Jeg sa: "Hva faen?"
Hun sa: "Hvem er den hurpa?" Jeg sa: "Gi meg den."
"Slapp av. Det er ingen hurpe. Det er vennen min."
"Deborah."
Jeg vil avslutte kvelden med en lang historie.
Den er lang, så lat som jeg er ferdig.
For jeg trenger en sigarett. Greit?
Jeg er ikke ferdig, men bare lat som.
Jeg foretrekker stående applaus.
Tusen takk. God natt.
Takk for mangelen på stående applaus.
Dere er elendige.
Greit. Jeg ville bare ta en røyk.
Liker dere det?
Ok.
Før Killin' Them Softly, da jeg var 22,
ga HBO meg mitt livs største mulighet.
De ga meg en halvtimes spesial,
men det var ikke som en spesial.
Det var tilfeldig.
Hadde ingen tittel. Det sto bare "Dave Chappelle".
Jeg filmet den i San Francisco, hos Broadway Studios,
som er i andreetasjen i et bygg.
Under Broadway Studios er det en nattklubb.
Spesialen skulle bare vare i 30 minutter.
Jeg gjorde meg klar. Jeg øvde. Jeg gjorde alt jeg skulle.
Og 20 minutter ut i settet mitt,
jeg glemmer aldri den musikken.
Musikken hamret løs fra nattklubben under.
Man hørte det tydelig og det ødela showet. Jeg var knust.
Jeg var en ung mann.
Jeg trodde på det jeg gjorde.
Jeg trodde drømmen min var drept.
Så jeg gikk av scenen, løp ned trappen
til bakgaten bak Broadway Studios, hvor kontrollbilene står parkert,
og jeg sparket inn den jævla døren.
Jeg begynte å kjefte på produsentene.
Jeg var et null i show business. Men jeg trodde på meg selv.
Jeg sa: "Dere har fucka opp alt."
"Den jævla musikken. Hva faen tenkte dere på?"
Det var en kjent produsent der.
Nevner ingen navn.
Han reiste seg og sa: "Sett deg for faen ned, gutt."
Han sa: "Vi har ikke ødelagt noe."
Han sa: "Vi hadde en avtale med nattklubben
"om å ikke spille musikk, og de holdt ikke avtalen."
Jeg sa: "Hvem holdt ikke avtalen?"
Han pekte på en fyr.
Glemmer det aldri. En gammel, hvit mann
alene i en Ford Taurus.
Han sa: "Den fyren der."
Jeg kastet ikke bort tiden.
Jeg gikk til Forden og banket på vinduet:
"Åpne døren, din jævel. Jeg vil snakke med deg."
Gamlingen så raskt på meg og kjørte klokt nok av sted.
Jeg stod i bakgaten og bannet til alle som ville lytte.
Etter to minutter, nøyaktig 120 sekunder senere,
det kan ikke ha vært mer,
åpnet kjøkkendørene til nattklubben
under Broadway Studios seg.
Den gamle mannen sto der, med forsterkninger.
Han hadde to sværinger med seg, og han så på meg.
Han var helt rolig.
Han sa: "Du, kom hit."
"Jeg vil snakke med deg."
Jeg visste ingenting om gatelivet.
Men jeg fant ut senere at de var russisk mafia.
Jeg vet ikke hva dere vet om dem,
men de drepte Denzel i Training Day.
Alle produsentene visste hvem de var.
De sa: "Dave, ikke gå inn dit."
Jeg sa: "Faen heller."
Jeg gikk inn på kjøkkenet og de lukket dørene bak meg,
og det ble bekmørkt, og jeg visste det.
Jeg var ikke dum. Jeg visste det var en kjip situasjon.
Men dere må forstå…
Jeg trodde på det jeg gjorde, og jeg brydde meg ikke.
Jeg fortsatte å kjefte på de jævlene.
Sa de hadde ødelagt livet mitt.
Den gamle mannen kunne ikke tro all dritten jeg sa.
Så snart jeg tok en pustepause, stoppet han meg.
Han sa: "Hør her, gutt."
"Vennene dine løy for deg."
"Ja, vi hadde en avtale."
"Men de betalte meg aldri."
Da han sa det, innså jeg at jeg var innelåst på et kjøkken.
Jeg innså at han snakket sant, så jeg tok feil.
Det var i det øyeblikket, da jeg innså at jeg tok feil,
at jeg for første gang ble redd.
Det er en merkelig greie når man tror man har helt rett.
Man kan bli høy på følelsen av hvor rett man har.
Derfor er homser så slemme.
Men jeg ga meg ikke.
Dere ville vært stolte av meg.
Jeg var redd, men ga meg ikke.
Jeg sa: "Da skylder jeg deg en unnskyldning."
"Men jeg tror likevel at musikken, uansett hva grunnen var,
"ødela livet mitt."
Han så på meg med sympati i øynene.
Han gikk bort til meg og la hånden på kinnet mitt.
Det er en ganske nedverdigende ting å gjøre.
Jeg sto der og så på hånden på kinnet mitt…
Han sa: "Du er en ekte mann."
Så klappet han meg på kinnet.
Veldig forsiktig.
Så åpnet dørene seg igjen.
Lyset fra bakgaten kom inn på kjøkkenet,
og jeg gikk ut derfra i live.
Jeg overlevde… nok en dag.
Og i det øyeblikket
lærte jeg noe av det mest dyrebare i livet,
og jeg må dele det med dere.
Dette er lærepengen.
I livet ditt, til enhver tid,
vil den sterkeste drømmen vinne.
Jeg er en svært mektig drømmer.
Ja, jeg lyver ikke.
Jeg drømte om denne kvelden
som en 14 år gammel gutt,
og jeg lever den ut som en 50 år gammel mann.
Drømmene mine er veldig sterke.
I dag gikk jeg rundt i Washington.
Jeg var fattig i denne byen,
og hele dagen sa folk: "Hei, Dave."
Som om de kjente meg, og jeg følte jeg kjente dem.
Jeg sier til meg selv: "For en mektig drøm, Dave."
Men iblant…
Iblant… føler jeg meg vanlig.
Bare meg selv.
Kanskje jeg røyker hasj og føler meg sjenert på nattklubb.
Men så ser jeg en fyr på klubben som ingen har hørt om.
Men han jobbet hardt hele uken og fikk privatbord,
og en dame serverer dem Moët og vin.
Jeg tipper han er perser.
Han danser en rar persisk dans.
Seks damer sitter ved bordet for han har så mye drikke.
Alle sier: "Kom igjen, Cena!"
Jeg ser dem i rommet og tenker: "Herregud."
"Jeg er i den fyrens drøm."
Jeg kan høre ham si til vennene: "Hvordan var klubben i går?"
"Fantastisk. Jeg fikk privatbord."
"Dave Chappelle så på meg og tenkte: 'Hvem er det?'"
Det er livets hemmelighet.
Man må være klok nok til å vite når man lever ut drømmen.
Og ydmyk nok til å godta når du er i en annens drøm.
Derfor…
Derfor dømmer jeg ikke mellom Will Smith og Chris Rock.
For dere ser dem som store ideer,
men jeg ser dem som meddrømmere.
Jeg kan ikke dømme dem, for jeg ser meg selv i dem begge.
Jeg er Will Smith.
Jeg er fyren som ikke takler mer
og som slår den personen
som sier et stygt ord til meg eller noen jeg elsker.
Og jeg er Chris Rock.
Jeg er mannen som kan bli slått foran hele verden
og holde roen, så jeg ikke roter det til.
Det… er det… menn gjør.
Menn setter grenser.
Menn respekterer grenser.
Menn tester grenser.
Og ingen menn tester flere grenser
enn en transe.
Når jeg ser meddrømmere, gir jeg dem min dypeste respekt,
selv om jeg ikke forstår drømmen deres.
Jeg kjenner en drømmer når jeg ser en.
Og jeg har møtt mange mektige drømmere.
Ingen er mektigere
enn en mann som kaller seg…
Lil Nas X.
Jeg traff ham på en fest. Jeg ante ikke hvem han var.
Men da han kom til festen, visste jeg at jeg var i drømmen hans.
Alle på den festen var en drømmer.
Alle var berømte.
Men da han kom inn,
var han kledd som C-3PO. Han skinte.
Alle sa: "Herregud, der er han. Det er Lil Nas X!"
Jeg visste ikke hvem han var.
Blant alle drømmerne, kom han til meg.
Han sa: "Jeg prøvde å få deg med i videoen min."
Jeg ante ikke hva han snakket om.
"Hvilken video?"
Han bare så på meg…
"Du vet hvilken video." Så gikk han.
Jeg så ham gå av sted. Jeg sa:
"Den fyren har en svært mektig drøm."
Vet dere hva det minnet meg om?
Da vi gikk på barneskolen.
Læreren spurte alle hva de ville bli.
"Timmy. Hva vil du bli når du blir stor?"
Timmy lot som han visste.
Han reiste seg og sa: "Jeg vil bli brannmann."
Læreren sa: "Det er en flott drøm."
Men Timmy mente det ikke.
Timmy sa det bare
fordi han var tiltrukket av ild.
Og som 14-åring var han en fullblods pyroman
som lekte med parafin og fyrstikker som en ekspert.
En kveld går han rundt med kompisene og leker med ild,
brenner ned et lager.
Han vet det ikke, men det er 13 migranter
fra El Salvador der.
De blir fanget og dør i brannen.
Er ikke det tragisk?
Det var et uhell.
Han er bare 14. Men han er svart.
Så han blir dømt som voksen.
Timmy tilbringer resten av livet i fengsel.
Der røk drømmen.
"Hva med deg, Billy?"
"Hva vil du bli når du blir stor?"
Billy reiser seg og sier:
"Jeg vil bli USAs president."
Læreren sier: "Herregud, Billy."
"For en flott drøm."
Og Billy mener alvor.
Billy gjør alt rett.
Den jævelen får gode karakterer, blir med i elevrådet.
Han blir med på fritidsaktiviteter
som showkor for å gjøre CV-en fin.
Han er på vei til å bli president.
Men tredjeåret sliter han.
Som 16-åring gjør han kjæresten gravid,
og han må slutte på skolen for å tjene penger.
Heldigvis for ham, har Walmart en ledig stilling.
I en alder av 20
blir han assisterende leder hos Walmart.
Den yngste i distriktet.
"Herregud, Hvis jeg holder ut fire år til,
kan jeg bli leder.
"Holder jeg ut i seks år til etter det,
"kan jeg bli regionsleder
for så mange som tre Walmart."
Han ser det store bildet. Han skjønner hvor det bærer.
Så han tar livet sitt.
"Hva med deg?"
"Hva vil du bli når du blir stor?"
"Jeg vil ikke si det."
"Jeg vil ikke at de andre skal le av meg."
"Hvem bryr seg om de ler?"
"Drømmen din er din."
"Hold på drømmen, så den kan oppfylles."
"Si det høyt og stolt."
"Hva vil du bli når du blir stor,
"Lil Nas X?"
Han reiste seg foran hele klassen.
"Jeg vil bli historiens mest homsete nigger."
"Jeg vil lage en musikkvideo
hvor jeg glir i en strippestang ned til helvetes dyp,
"og suger djevelens pikk klokka ti på BET
"mens alle barna er våkne og kan se meg."
Det var den eneste drømmen som ble oppfylt.
Derfor er jeg her.
I kveld.
I byen hvor jeg bygget drømmene jeg lever ut.
For jeg ville fortelle dere at de gikk i oppfyllelse.
Og jeg ville takke dere alle for å gjøre meg til mannen jeg er i dag.
Ja, jeg lever i en mektig drøm.
Hver gang jeg kommer hit og står foran dere,
innser jeg: "Dette er jo ikke drømmen min."
"Den er deres, og det er en ære å få være i den."
Tusen takk, Washington D.C.
Vi sees neste gang.
OG SOM ALLTID ELAINE
Tekst: Benjamin Sveen
Denne er beskyttet av den rød, den svarte og den grønne
ved veikrysset med en nøkkel.