Downloaded from YTS.MX
„DACĂ AVANSEZI CU ÎNCREDERE CĂTRE VISURILE TALE
Official YIFY movies site: YTS.MX
ȘI TE STRĂDUIEȘTI SĂ TRĂIEȘTI VIAȚA IMAGINATĂ,
VEI AVEA UN SUCCES NEAȘTEPTAT ÎN CEL MAI SCURT TIMP.”
LIVE DIN WASHINGTON, D.C.
VISĂTORUL
Bun.
Acum aproape 24 de ani…
a fost ultima dată când am fost pe scenă în sala asta.
Înregistram primul meu număr de o oră.
Se numea Killin' Them Softly.
Prietena mea stătea pe rândul ăla, însărcinată.
Acum e soția mea.
Copilul pe care-l purta, primul meu copil…
Acum fumez iarbă cu el.
Ce-mi amintesc cel mai mult despre acea seară e presiunea.
Înainte de spectacol, a trebuit să fug pe stradă
și să dau bilete oricui le voia,
pentru că nici n-am putut să umplu sala.
Frate, ce diferență, după 24 de ani scurți!
Tată meu murise chiar înainte de acel moment.
N-a trăit să mă vadă făcând asta.
Când a murit, am fost de neconsolat.
Credeam că n-o să mai râd niciodată.
Singurul care m-a scos din starea aceea
a fost un prieten comedian de-ai mei, regretatul Norm MacDonald.
Așa, aclamați-l pe Norm!
Ceea ce a făcut Norm, și n-o să uit niciodată,
știind că-s cel mai mare fan al lui Jim Carrey…
N-o să aprofundez,
dar Jim Carrey are un talent care nu poate fi exersat.
Ce talent dăruit de Dumnezeu! Eram fascinat de el.
Norm știa asta. M-a sunat și a zis: „Dave…
Fac un film cu Jim Carrey…
Vrei să-l întâlnești?” Și am zis: „Bineînțeles că da!”
A fost prima dată de când murise tata când eram entuziasmat.
Filmul se chema Omul din Lună. Nu știam nimic despre asta.
Jim Carrey juca un alt comedian pe care-l admiram,
pe regretatul Andy Kaufman.
Da, iar Jim Carrey era atât de cufundat în acel rol,
încât, de când se trezea
până se culca, își trăia viața
ca Andy Kaufman.
N-am știut asta.
Când ziceau: „Tăiați!”, tipul încă era…
Andy Kaufman.
Într-atât încât toată lumea din echipă îl striga „Andy”.
Eu nu știam asta. M-am dus doar să-l cunosc.
Când a intrat unde trebuia să ne vedem, am țipat: „Jim Carrey!”
Și toată lumea a zis: „Nu!
Spune-i «Andy»!”
Și n-am înțeles.
A venit și se purta ciudat. N-am știut că se purta ca Andy.
„Salut, ce mai faci?” Iar eu am zis: „Bună…
Andy?”
Acum…
în retrospectivă, ce m-a bătut norocul
că am văzut unul dintre cei mai mari artiști
cufundat într-unul dintre cele mai dificile procese.
Eram foarte norocos.
Dar în momentul acela…
eram foarte dezamăgit.
Eu voiam să-l cunosc pe Jim Carrey
și a trebuit să mă prefac că era Andy Kaufman. Toată după-amiaza.
Evident, era Jim Carrey.
Mă uitam la el și vedeam că era Jim Carrey.
În fine, am spus toate astea ca să zic… așa mă fac să mă simt oamenii trans.
Poftim!
Dacă ați venit aici, la spectacolul din seara asta…
crezând că voi râde iar de acei oameni,
ați venit la spectacolul greșit.
Nu mă mai pun cu ei.
N-a meritat osteneala.
Nu mai zis nimic despre ei.
Poate de trei sau patru ori în seara asta, dar atât.
Sunt sătul să vorbesc despre ei.
Vreți să știți de ce sunt sătul?
Fiindcă s-au purtat de parcă aș avea nevoie de ei ca să fiu amuzant.
Asta e ridicol!
N-am nevoie de voi. Am o nouă perspectivă.
N-o să vedeți așa ceva.
Nu mai fac glume cu oameni trans. Știți ce-o să fac în seara asta?
Glume despre handicapați.
Nu sunt la fel de organizați ca gayi.
Și ador să mă iau de cei slabi.
Probabil și acum e un handicapat în spate, acolo sunt puși de obicei.
„Am venit aici să râd de oamenii transgender.
N-am știut că ăsta face glume despre noi.
Haideți, să ieșim dracu' de-aici!”
E și timpul ca cineva să le dea peste nas handicapaților!
Și-au găsit nașul. Să-i ia dracu'!
Odată eram la Capitol Hill
și am văzut un congresmen handicapat.
Madison Cawthorn, așa îl cheamă.
E republican, din Carolina de Nord.
A fost șocat
fiindcă i-am zis: „Bună ziua, dle congresmen!”
Nici nu știa că știu cine e. S-a întors…
Apoi am plecat.
Am vrut să mă vadă făcând ceva ce el nu putea.
Am țopăit.
Tipul ăla era furios.
Acum nu mai e congresmen.
Nu știu dacă urmăriți politica.
Nu încerc să fiu amuzant, dar și-a pierdut locul.
A avut o cursă proastă.
Da, amice.
Știți ce a greșit?
Candida pentru Congres iar,
și apoi a încercat să intre-n polemici.
Vorbea la toate podcasturile despre mizeriile astea.
Zicea: „Washington e mai rău decât Hollywood.”
Eram acasă, zic: „Ce?”
A zis: „Oamenii ăștia-s dezgustători.
Fac orgii, petreceri cu sex și droguri.”
Mă gândeam: „Ăsta vorbește ca Juicy Smoo-yay.”
Minte!
Nu mă îndoiesc că fac astfel de chestii la Washington,
dar mă îndoiesc că le-a văzut cu ochii lui.
Cine naiba invită un paraplegic la o orgie?
Ca să se plimbe în cărucior și să toarne pe toată lumea?
Există un singur motiv să fie invitat la o orgie.
Și știți care este.
„Dați-i bătaie, băieți, nu simt nimic.
Să trecem proiectul de lege pentru America!
Pe rând, oameni buni!”
Frate!
Da.
Handicapații-s noii oameni slabi de care mă iau.
Să fiu sincer,
încerc să-mi repar relația cu comunitatea transgender.
Pentru că nu vreau să creadă că nu-i plac.
Știți cum o repar? Am scris o piesă.
Da. Fiindcă știu că gayilor le plac piesele.
Este o piesă tristă, dar emoționantă.
E despre o femeie de culoare transgender
al cărei pronume este, din păcate, „cioară”.
Îți stoarce lacrimi.
În final, moare de singurătate
căci liberalii albi nu știu cum să i se adreseze.
Trist.
Apropo de cioroi…
am lucrat și la o carte. E adevărat.
Rescriu clasicul american Huckleberry Finn
din perspectiva lui Nigger Jim.
Se numește Aventurile lui Nigger Jim.
Uitați cum începe!
Huckleberry Finn îi zice: „Tu ești Nigger Jim.”
Iar el: „Hei, doar ce-am zis «Jim»!
Pe tine cum te cheamă, puștiule?”
„Pe mine mă cheamă Huckleberry Finn.”
„Poftim? Huckleberry? E numele tău adevărat?”
„Dat de Dumnezeu.”
„Știi ce?
Zi-mi «Nigger Jim», e-n regulă.”
Nu-mi pasă dacă ești alb, de culoare sau altfel.
Dacă întâlnești un alb pe nume Huckleberry,
e mai sărac decât tine.
E cel mai nasol nume de alb pe care l-am auzit în viața mea.
Dacă te cheamă Huckleberry, ești sortit eșecului.
Dacă mi-ar spune la tribunal cineva:
„Sunt avocatul tău, Huckleberry Finn.”, m-aș gândi: „Ajung la închisoare.”
Doamne ferește s-ajung acolo!
Dar, dacă se întâmplă, sper să fie în California.
I-aș zice judecătorului: „Înainte să mă condamnați,
vreau ca instanța să știe…
că mă identific ca femeie.
Trimiteți-mă la închisoarea de femei!”
Imediat ce ajung acolo, știți ce-o să fac.
„Dă-mi cocktailul de fructe înainte să-ți sparg dinții!
Sunt fată, la fel ca tine.
Treci și suge-mi scula de fată! Nu mă pune să explic! Sunt fată.”
Am o reputație bună în showbiz,
dar în comedie sunt cunoscut drept comedian leneș.
E absurd, fiindcă lucrez tot timpul, dar nu de-asta îmi zic „leneș”.
Ci pentru că uneori fac spectacole
cu un public de douăzeci de mii de persoane, spun o glumă
și toți se uită la mine ca la un nebun.
Dar trei sau patru persoane râd de se tăvălesc.
Iar eu, de pe scenă, îmi zic: „Da, e binișor.”
Următoarea glumă e una dintre acelea care…
Știți ce zic? Îmi place s-o spun, dar nu prinde.
O s-o fac. Știți la ce nu mă pricep?
Nu mă pricep să imit, dar asta e o imitare.
Sunteți gata? Bine.
N-o să funcționeze.
Bun, asta e imitarea mea.
Așa imit eu…
morții de pe Titanic…
Nu m-ați lăsat să termin!
Așa imit eu morții de pe Titanic
atunci când submarinul se apropia de navă.
E suficient de bine. Acum urmează.
Gata, acum.
„Veniți alături de noi în mormântul acvatic!”
Mie mi se pare nostim.
Ascultați! Ăsta e un mod nostim de a muri.
Peste 20 de ani, când o să fac 70 de ani,
o să iau un submarin ca să văd submarinul.
Sper ca până atunci să funcționeze.
Soția mea urăște gluma asta. Știți…
Știți că există un club de striptease în Washington numit Camelot?
- Mai e deschis? - Da!
Știu ce fac după spectacol. Trebuie să vă spun…
deunăzi, soția m-a făcut „dubios”.
Frecventez cluburile de striptease. E ceva ce-mi place.
Soția mea a zis că sunt dubios pentru că mă duc acolo singur.
E ceva dubios?
Eu cred că e mai bine decât să te duci cu băieții.
Asta e dubios.
„Hai să mergem la striptease
și să avem erecție împreună, ca un grup de prieteni.
Mergem acasă tăcuți și nu vorbim
despre ce am văzut sau făcut.”
Nu, frate, eu mă duc singur.
Dar soția mea nu înțelege de ce mă duc la striptease.
N-are legătură cu sexul.
Am nevoie de puțină energie sexuală ca să mă relaxez,
dar mai degrabă îmi place să ies.
Îmi place muzica.
Gagicile goale mă fac să mă simt bine,
dar nu socializez sau cunosc pe cineva.
Uneori, mă duc la striptease și-mi iau o carte.
Da. Stau lângă scenă, fiindcă am lumină mai bună pentru citit.
Odată am fost la un club de striptease… E ciudat.
Nu știu de ce…
dansatoarea de striptease mi-a zis numele ei adevărat.
Știu. Așa că am plecat.
Nu înțelegea. „Unde pleci?” Am zis: „Noapte bună, Deborah!”
Soția mea se înșală cu privire la viața mea.
Mi-a zis că slujba mea e distractivă.
Slujba mea e o slujbă.
Eu sunt distractiv.
E prea periculos, omule.
Tot anul trecut…
am făcut un turneu cu, probabil, unul dintre cei mai mari,
dacă nu cel mai mare comedian în viață, Chris Rock.
Tot anul trecut am fost în turneu cu el.
Chiar înainte să înceapă turneul,
Chris a fost implicat în ceva ce noi considerăm un 11 septembrie.
Chris a fost pălmuit peste față la premiile Oscar… de Will Smith,
unul dintre cele mai nebunești lucruri.
De fapt, dacă vezi asta în direct la televizor, așa ca mine,
când s-a întâmplat, am crezut că e vrăjeală.
Așa am crezut! Nu eram sigur.
Am așteptat, fiindcă îl cunosc pe Chris.
Am așteptat 30-40 de minute.
Cât i-ar lua să ajungă la o altă petrecere.
L-am sunat pe FaceTime și a răspuns.
Când a răspuns, a zis:
„Ești singurul căruia îi răspund.”
Se pare că Obama, Oprah,
toată lumea l-a sunat să vadă dacă totul e-n ordine.
Credeam că a fost vrăjeală, nu știam. Am întrebat.
Am zis: „Știi tu…” El: „Ce?”
Am întrebat: „A durut?”
A zis: „Da, omule, a durut.”
Atunci am știut că a fost real.
Și abia atunci m-am simțit jignit.
Nu doar pentru că a fost pălmuit. Asta e doar jumătate.
Partea jignitoare e că, apoi,
Will s-a așezat și s-a bucurat de restul serii.
O nebunie. Stătea…
„Mulțumesc.”
Ce dracu' e asta?
Tot anul, pe parcursul turneului, abia așteptam să aud
ce o să spună în spectacolul său despre palma asta.
I-am zis tot anul, dar, în seara înregistrării…
Chris e un tip șiret.
Nu știi niciodată ce urmează să zică.
M-am dus la înregistrare.
Era puțin mai sus, în Baltimore.
Acum, voi sunteți din Washington, deci știți despre Baltimore?
Știm toți că, de-a lungul anilor,
Washingtonul a trecut prin vremuri foarte grele.
Din păcate, Baltimore încă trece prin vremuri grele.
Nu toată lumea poate înțelege profunzimile orașului Baltimore.
Orașul e atât de disperat, încât…
Tupac și mama lui s-au mutat din Baltimore în Oakland ca să aibă o viață mai bună.
Chris Rock s-a străduit atât de mult!
Nu-mi vine să cred, a șocat publicul din Baltimore.
N-am știut că e posibil. Aici am început comedia.
I-a șocat. Și știți cum a reușit?
S-a uitat în sală… Nu m-am așteptat să zică asta.
Tot publicul era de culoare, de Baltimore.
Chiar dacă ești un bogat negru acolo,
știi că sunt traumatizați de ceva.
Chris i-a șocat. Iată ce a zis!
„Refuz să fiu victimă.” Publicul a făcut…
Eu eram în culise cu o expresie: „Urmărește filmarea!”
E aiurea, dar vă spun sincer,
totul e amuzant.
Totul e amuzant până ți se întâmplă ție.
Trei luni. La doar trei luni
după acel teribil atac suferit de Chris Rock…
eram pe scenă la Hollywood Bowl.
Și un țicnit…
a sărit din mulțime și m-a atacat.
Vă spun, dacă ți se întâmplă ție, nici nu știi ce-a fost.
Era cu încetinitorul.
Nu-l cunoșteam. Mi-am zis:
„Doamne, sunt atacat!”
Afurisitul ăsta era un jerpelit. A sărit ca…
Sunt bătrân, dar rapid.
I-am prins capul cu mâna
și i-am tras gluga peste ochi.
Încă îi simt capul în mână.
Era spongios.
Avea părul în codițe.
Nu din cele frumoase ale membrilor Rastafari.
Astea erau codițe accidentale de boschetar de LA.
Avea frunze, bețe și capace printre ele.
Un fel de grăsime.
Eu făceam… așa.
Apoi am căzut.
M-a trântit la pământ.
Mi-am zis: „E o situație nasoală.
Nu știu dacă o să mor sau ce-o să fie.”
Dar, în acea clipă de vulnerabilitate,
știți la ce m-am gândit pentru prima oară în viață?
În acea clipă, m-am gândit
că bodyguarzii…
n-ar trebui să poarte pantofi lucioși la muncă!
Travis!
Tipul ăsta, Travis, a venit alunecând
într-un fel de mocasini frumoși și a căzut lat pe spate.
Am zis: „Doamne! Acum amândoi suntem la pământ.
Trebuie să rezolv singur.”
Am sărit în sus… Iar puștiul care mă doborâse a sărit și el.
Ne-am privit și ne-am dat seama, deodată, că eram mai mare decât el.
Și nemernicul și-a luat tălpășița.
M-am dus după el, apoi am zis: „Dă-l dracu'!”
Am ridicat microfonul.
Am zis: „Acum voi termina spectacolul.”
Exact.
Cu trei luni înainte, mă amuzam pe seama lui Chris Rock.
Și lumea mă întreba mereu:
„Dave, ce ai face dacă ai fi Chris Rock
și Will Smith te-ar plesni?”
Până în acea zi, răspundeam la fel: „Nu știu ce aș fi făcut.”
N-am fost într-o situație atât de extremă.
Dar știu ce n-ar fi făcut Will Smith.
Și anume: nu s-ar fi bucurat de restul serii.
Și ascultați!
L-am bătut pe puști de i-au sărit fulgii.
Nu „noi”. Eu eram pe scenă, mă gândeam ce glumă să zic,
dar ei îl băteau măr chiar în spatele meu. Vedeau toți.
Iar eu stăteam acolo și mă gândeam ce să zic.
Și eram blocat. Eu, dintre toți oamenii, nu găseam nimic de zis.
Uitați karma mea!
În clipa aia, dintre toți oamenii,
vine spre mine Chris Rock din culise.
Vine până la mine, în fața a 20.000 de oameni,
îmi smulge microfonul din mâini, se uită la public și zice:
„Ăla a fost Will Smith?”
Fraților, au râs de s-au prăpădit.
Eu stăteam acolo ca un prost.
Eram absolut furios.
Fiindcă îmi ziceam: „Frate, ăsta e atacul meu!
Tu ai fost atacat acum trei luni. Acum ai glume?”
I-am smuls înapoi microfonul și am încercat să zic una,
dar nu-mi ieșea deloc bine.
Nu știam ce să zic. Am zis: „Era un trans.”
Iar publicul…
„Huo! Suntem în LA, ne plac persoanele trans. Huo!”
Știu, m-am simțit prost.
Tare prost!
Dar știu de ce a făcut-o.
Înțelegeai doar dacă erai acolo, dar, când a sărit pe mine tipul ăla,
a fost ca un film sau așa ceva.
Imaginați-vă asta!
O vedetă pe care o admirați.
Toate vedetele la care vă puteți gândi erau la acel spectacol.
Era cea mai mare seară a Hollywoodului.
Când a sărit pe mine tipul ăla, a golit locurile.
A trebuit să revăd filmarea ca să înțeleg,
dar, imediat ce m-a atacat,
Jamie Foxx a fost primul care a sărit din public.
Purta o pălărie de cowboy albă, de parcă știa că așa o să fie.
Nu-l mai văzusem purtând pălărie de cowboy.
Jamie a început să fugă după tip,
ca într-o zi obișnuită.
Și puștiul era rapid! Făcea joc de picioare, dribla.
I-a rupt gleznele lui Jamie și nu s-a oprit.
Apoi Jon Stewart, de la Daily Show, a fugit din culise
și a sărit la nemernic ca Super Evreul. Ceva de genul…
Puștiul îl vede pe Jon, sare înapoi și Jon zboară încolo.
Puștiul era rapid. Apoi se întoarce, vede ieșirea de urgență,
fuge înspre ea.
Fix înainte să ajungă la ușă,
nimeni altul decât Puff Daddy de la Bad Boy Records
sare în fața ușii. Așa…
Frate…
Puffy l-a prins.
Au fugit toate vedetele,
fiindcă fiecare se identifica cu mine
și au început să-l snopească în bătaie.
Și Chris își zicea: „Pe mine nu m-a ajutat nimeni.”
Toată lumea îl urăște pe Chris!
A fost mult mai intens decât ce ați citit, probabil.
Nu știu ce ați citit,
dar puștiul, în timp ce-l băteau,
și-a băgat mâna la brâu și a scos un pistol de calibrul 6 mm.
Era un haos.
Toți au început să zbiere: „Doamne, are o armă!”
Apoi m-am speriat și eu. Eram în spate, dar m-am speriat.
Știam că cei care erau cu mine erau înarmați.
Da, dacă l-ar fi împușcat mortal pe puști pe scena de la Hollywood Bowl…
așa cum te plătesc să faci, Travis…
Dar a prins curaj.
A smuls pistolul din mâna puștiului.
Apoi l-a luat așa și a vrut să-l încarce, dar n-a putut.
Așa că a apăsat trăgaciul și nu era pistol.
A ieșit din față o lamă de cuțit.
Presupun că voia să mă înjunghie.
Înspăimântător.
În următoarea seară, deși n-aveam spectacol,
am zis: „Trebuie să revin pe scenă.” Și m-am dus.
Cineva din public a țipat: „Dave, ce s-a întâmplat cu atacul?”
N-am știut că e un jurnalist în sală.
Am zis doar că puștiul avea un cuțit care se identifica drept pistol.
Alte șase săptămâni de publicitate negativă.
Nici nu i-am făcut nimic tipului. Nu e corect.
N-a fost corect.
Apoi New York Post s-a dus la închisoare
și l-a intervievat pe atacatorul meu ca pe un erou.
Am citit acel interviu.
Se pare că tot acel atac a fost din vina mea.
Da, l-am stârnit.
N-am vrut.
Glumisem pe seama boschetarilor.
Reiese că… tânărul ăsta era boschetar.
Nu puteam să fi știut asta.
Dar atât spun…
Pentru un boschetar, cumpărase un loc super bun.
Apoi au zis că l-am stârnit cu glumele despre LBGTQ.
Și se dovedește că tipul era un B.
Ăsta a fost titlul articolului:
„Presupusul atacator al lui Dave Chappelle este bisexual.”
Am zis: „Presupus atacator”?
E clar că nemernicul ăsta m-a atacat. Vă arăt filmarea.
„Se presupune că ar fi bisexual.”
Trebuie să-l văd cum suge scula cuiva înainte să cred restul articolului.
Am citit în ziar, am fost oripilat.
Mi-am zis: „Bisexual? Puteam să fiu violat!”
Nu. Știți ce, totuși?
Nu e amuzant, pentru că…
După toată nebunia rezultată,
m-am dus în camera de hotel.
Eram doar eu, am deschis ușa, iar soția mea era acolo, singură.
Plângea cu sughițuri.
Am zis: „Doamne, ce-ai pățit? Și tu ai fost atacată?”
Și plângea.
A zis: „Doamne, Dave…
Dacă ai fi murit în seara asta…
eu și copiii am fi rămas lefteri.”
Mi-am dat seama că era grav.
M-am așezat pe pat, lângă ea.
Am scos din buzunar niște chei
pe care nu le mai văzuse.
Zice: „Vai!
Ce sunt cheile alea?”
I le-am pus ușor în mâini.
Am zis: „Iubito, astea sunt cheile de la cutia mea de valori.
Doamne ferește să pățesc ceva vreodată!
Dar, dacă se întâmplă, nu-ți face griji!
Tu și copiii veți găsi tot ce aveți nevoie în cutia aia.
M-am ocupat deja de asta.”
Se uita la chei.
Apoi am văzut cum mintea ei înțelege despre ce vorbim, de fapt.
Și apoi a început să plângă și mai tare.
Să fiu sincer, m-a făcut și pe mine să plâng puțin.
Ne-am îmbrățișat strâns.
Știți că afurisita s-a uitat în cutie cu mine viu și nevătămat?
Cine face așa ceva?
Doamne!
Apoi s-a supărat pe mine.
A zis: „Fir-ar să fie, am deschis cutia.” Am zis: „Da?”
A zis: „Da, și nu era nimic acolo.”
Am zis: „Nimic?”
„Nimic, în afară de caietul tău cu glume.”
Mi-am zis…
I-am zis: „Iubito, uite,
dacă zici glumele alea exact cum sunt scrise,
ar trebui s-o duceți bine.
Sunt glume bune.”
Zice: „Glume bune? Ce-i porcăria asta?
«Veniți cu mine în mormântul acvatic.»”
Nu, se spune din gât.
„Veniți cu mine în mormântul acvatic.”
Vai de mine!
Sunt însurat de multă vreme.
Da. Vorbesc multe prostii despre soția mea, dar o iubesc mult.
De fapt, n-o să vă vină să credeți asta.
Sunt un soț gelos.
E adevărat.
Să vă spun ceva. Odată, am crezut că soția mă înșală.
Da, frate. Da.
A fost printre cele mai proaste zile din viața mea.
N-am putut suporta.
Acum sunt jenat, dar pot vorbi despre asta.
Știți ce am făcut?
E aiurea. Dar chiar am făcut-o. Am așteptat.
Am așteptat să adoarmă.
Multă vreme.
E asiatică.
Nu-mi dădeam seama dacă doarme sau nu. Mă tot uitam…
Când am fost sigur că doarme, știți ce am făcut?
I-am furat iPhone-ul.
Am coborât și am început să încerc parole,
ca să-l deschid.
Nu găseam parola.
Apoi mi-am amintit. E iPhone, are recunoaștere facială.
Am făcut așa…
Și s-a deschis imediat.
Am văzut un mesaj de la un tip pe nume Earl.
Nu cunosc niciun Earl.
Am trezit-o din somn.
Am zis: „Trezește-te dracu'! Cine dracu' e Earl?”
A zis: „Ce tot spui?” „Nu face pe proasta cu mine!
Ți-am deschis telefonul. Cine e Earl?”
A zis: „Doamne, David!
Este Earl cel gay de la coafor.”
Am zis: „Ce, sunt prost?
Cum să fiu sigur că tipul e gay?”
Și era calmă. A zis: „Citește-i mesajele și uită-te la pozele lui!”
Am început să citesc.
„Tipul ăsta folosește mult cuvântul «fată».”
Apoi m-am uitat la pozele lui și nu-mi venea să cred.
Arăta gay în poze. Ținea gura deschisă în toate.
Atunci am știut că zicea adevărul.
Apoi m-am simțit prost.
Am zis: „Îmi pare rău.
Îmi pare rău. Bine?
Poftim, ia-ți telefonul!
Scuze, culcă-te la loc! Scuze. Pur și simplu…
Cred că am fost nesigur
din cauză că eu te înșel așa de mult. Noapte bună!”
Nu m-a lăsat să plec. „Dacă tot ai vrut să mă trezești…”
Apoi a scos telefonul meu de sub perna ei.
Am zis: „Ce dracu'?”
A zis: „Cine-i gagica din poza asta?”
„Cum ai deschis telefonul?”
A zis: „Ușor. Mi-am apăsat nasul
și am făcut așa și s-a deschis.” Am zis: „Ce dracu'?”
A zis: „Cine-i gagica?” Eu: „Dă-l încoace!
Calmează-te! Nu e nicio gagică, e prietena mea.
Deborah.”
Voi încheia seara cu o poveste lungă. Pot?
Bine. E lungă, deci prefaceți-vă că am terminat!
Fiindcă trebuie să-mi iau o țigară. Da?
N-am terminat, dar prefaceți-vă!
Prefer aplauzele în picioare.
Mulțumesc mult. Noapte bună!
Mulțumesc că nu m-ați aplaudat în picioare.
E nașpa rău.
E-n regulă. Am vrut doar să fumez.
Vă place, nu?
Bine.
Înainte să fac Killin' Them Softly, la 22 de ani,
HBO mi-a oferit cea mai mare șansă din viață la acea vreme.
Mi-au oferit jumătate de oră,
dar nu era un număr propriu-zis, știți?
Era ceva general.
Nici măcar n-avea titlu. Scria doar „Dave Chappelle”.
Și am înregistrat în San Francisco, într-un loc numit Broadway Studios,
la etajul doi al unei clădiri.
Și sub Broadway Studios era un club de noapte.
Și numărul trebuia să dureze doar 30 de minute.
M-am pregătit, am exersat. Am făcut tot ce trebuia să fac.
În seara în care am înregistrat, după 20 de minute din cele 30 ale mele,
n-o să uit niciodată muzica.
A început să bubuie muzica de la clubul de dedesubt.
Se auzea foarte tare și mi-a stricat tot spectacolul. Am fost distrus.
Eram tânăr.
Credeam cu adevărat în ceea ce făceam.
Am crezut că mi s-a spulberat visul.
Când am coborât de pe scenă, am fugit
pe aleea din spatele Broadway Studios, unde se parchează tirurile,
și am deschis ușa cu piciorul.
Am început să țip la toți producătorii.
Eram un nimeni în showbiz. Doar cineva care credea în el.
Am zis: „Frate, ai stricat tot.
Afurisita aia de muzică. La ce te-ai gândit?”
Și era acolo un mare producător.
Nu dau nume.
S-a ridicat și a zis: „Puștiule, stai dracului jos!
N-am stricat nimic.
Noi am făcut o înțelegere cu clubul
să nu pună muzică și n-au respectat înțelegerea.”
Am zis: „Cine n-a respectat-o?”
Și a indicat un tip.
N-o să uit niciodată. Era un bătrân alb,
care stătea singur într-un Ford Taurus.
A zis: „Tipul ăla de acolo.”
N-am pierdut timpul, n-am pus întrebări.
M-am dus la mașină și i-am bătut în geam.
Am zis: „Deschide portiera! Vreau să vorbim.”
Bătrânul s-a uitat la mine o clipă și, în mod înțelept, a plecat dracu'.
M-a lăsat pe alee, înjurând pe oricine asculta.
Două minute mai târziu, efectiv după 120 de secunde,
nu putea să fi trecut mai mult,
ușile bucătăriei de pe alee ale acelui club de noapte
de sub Broadway Studios s-au deschis larg.
Și bătrânul stătea acolo, același bătrân, cu întăriri.
Avea doi bătăuși cu el și s-a uitat la mine…
Era perfect calm.
A zis: „Tu, treci încoace!
Vreau să vorbim.”
Nu știam nimic despre străzi pe atunci.
Dar, mai târziu în viață, am aflat că oamenii ăia erau mafioți ruși.
Nu știu ce știți voi despre mafia rusească,
dar ăștia l-au omorât pe Denzel în Zi de instrucție.
Producătorii știau în ce mă băgam.
Au zis: „Dave, nu intra acolo!”
„Duceți-vă naibii!”
Am intrat chiar în acea bucătărie, au închis ușile după mine,
s-a făcut beznă și atunci mi-am dat seama.
Nu sunt prost. Mi-am dat seama că eram într-o situație nasoală.
Dar trebuie să înțelegeți
că eu credeam în ce făceam și nu-mi păsa câtuși de puțin.
Continuam să-i înjur,
să le zic cum mi-au stricat viața.
Bătrânului nu-i venea să creadă că ziceam toate chestiile alea.
Imediat ce m-am oprit să respir, m-a oprit ușor.
A zis: „Hei, băiete! Ascultă!
Prietenii tăi te-au mințit.
Am făcut o înțelegere, da.
Dar prietenii tăi nu m-au plătit.”
Când a zis asta, mi-am dat seama că eram încuiat într-o bucătărie.
Mi-am dat seama că zicea adevărul, adică eu greșeam.
În clipa în care mi-am dat seama că greșeam,
pentru prima oară, mi s-a făcut frică.
Vedeți voi… E interesant atunci când crezi că ai dreptate absolută.
Ți se poate urca la cap convingerea că ai atâta dreptate.
De-asta gayi sunt atât de răi.
Dar n-am dat înapoi.
Ați fi fost foarte mândri de mine.
Eram speriat, dar n-am dat înapoi.
Am zis: „Atunci, dle, vă datorez niște scuze.
Dar cred că, indiferent de motivul pentru care se auzea muzica,
mi-a distrus viața.”
Și bătrânul m-a privit cu milă.
A venit spre mine și mi-a atins ușor obrazul cu mâna.
Ceea ce, trebuie să spun, este un lucru foarte demasculinizant.
Stăteam acolo și mă uitam la mâna tipului pe obrazul meu…
Și a zis: „Ești un bărbat adevărat.”
Și m-a bătut pe obraz.
Foarte ușor.
Uite-așa, ușile s-au deschis din nou.
Lumina din alee a inundat bucătăria
și am ieșit de acolo viu.
Am supraviețuit ca să lupt… încă o zi.
Și, în acea clipă,
am învățat una dintre cele mai valoroase lecții
și trebuie s-o împărtășesc cu voi.
Iar lecția e aceasta.
În viața voastră, în orice moment,
cel mai puternic vis din acel moment câștigă acel moment.
Sunt un visător foarte puternic.
Da, nu mint.
Am visat seara asta, chiar seara asta,
ca băiat de 14 ani
și o trăiesc ca adult de 50 de ani.
Visurile mele sunt foarte puternice.
Azi m-am plimbat prin tot Washingtonul.
Am fost sărac în acest oraș,
iar azi, toată ziua, lumea mi-a spus: „Bună, Dave!”
Ca și cum mă cunoșteau personal, iar eu simțeam la fel față de ei.
Și îmi spun: „Doamne, Dave, ce vis puternic!”
Dar, uneori…
Uneori… mă simt obișnuit.
Mă simt eu însumi.
Poate fumez niște iarbă, merg într-un club de noapte și sunt timid.
Dar mă uit în colțul celălalt, văd pe cineva de care n-a auzit nimeni.
Dar tipul a lucrat toată săptămâna și are servicii VIP.
Tipa îi aduce Moët și artificii.
Mă gândesc că e persan.
Face un dans persan ciudat.
Are șase gagici la masă, pentru că are băutură.
Toate zic: „Hai, Cena!”
Mă uit în celălalt capăt și-mi zic: „Doamne!
Sunt în visul tipului ăluia.”
Parcă-l aud cum le zice prietenilor: „Cum a fost în club?”
„A fost fantastic. Am avut servicii VIP.
L-am văzut pe Dave Chappelle uitându-se la mine: «Cine-i ăla?»”
Asta-i șmecheria cu viața.
Trebuie să fii îndeajuns de înțelept să știi când îți trăiești visul.
Și trebuie să fii îndeajuns de smerit să accepți când ești în visul altcuiva.
De-asta…
De-asta nu judec situația dintre Will Smith și Chris Rock.
Pentru că voi îi vedeți ca idei mărețe,
dar eu îi văd ca pe niște colegi de vis.
Nu-i pot da dreptate unuia sau altuia, pentru că mă văd în amândoi.
Eu sunt Will Smith.
Sunt bărbatul care nu mai poate suporta
și-i trage o scatoalcă bună persoanei
care îmi zice un cuvânt urât mie sau cuiva drag.
Și sunt Chris Rock.
Sunt bărbatul care o poate încasa în fața întregii lumi
și să-mi păstrez cumpătul, ca să nu stric nimic.
Asta… este ceea ce… fac bărbații.
Bărbații stabilesc limite.
Le respectă.
Și le testează.
Niciun bărbat nu testează mai multe limite
decât unul trans.
Când văd un visător ca mine, îi arăt cel mai profund respect,
chiar dacă nu-i înțeleg visul.
Știu să recunosc un visător.
Și am întâlnit mulți visători puternici în viața mea.
Niciunul mai puternic
decât cineva care-și spune…
Lil Nas X.
L-am întâlnit la o petrecere. Habar n-aveam cine e.
Dar, imediat ce a intrat, am știut că sunt în visul lui.
Toți cei de la petrecere erau visători.
Toți erau vedete.
Dar, când a intrat el,
era îmbrăcat ca C-3PO. Strălucea.
Toți ziceau: „Doamne, uite-l! El e Lil Nas X!”
Eu nu-l știam. Dintr-un anumit motiv,
dintre toți visătorii, a venit către mine.
A zis: „Am încercat să te bag în videoclipul meu.”
Nu știam despre ce naiba vorbea. Am zis: „Poftim?”
„Ce videoclip?”
S-a uitat la mine…
„Știi ce videoclip” și s-a îndepărtat.
L-am privit cum se îndepărta. Mi-am zis: „Omule!
Tipul ăsta are un vis foarte puternic.”
Știți de ce mi-a amintit?
De școala primară.
Mai știți când vă întreba ce vreți să fiți?
„Timmy, ce vrei să te faci când o să fii mare?”
Timmy habar n-avea.
Se ridica și zicea: „Vreau să fiu pompier.”
Și învățătoarea zicea: „Este un vis minunat.”
Dar Timmy nu vorbea serios.
A zis că vrea să fie pompier
căci, în adâncul sufletului, e atras de foc.
Pe la 14 ani, băiatul e un piroman în toată regula
și se joacă cu kerosen și chibrituri ca un expert.
Într-o seară, se duce în centru cu prietenii, se joacă cu focul
și dau foc unui depozit.
El nu știe, dar acolo sunt 13 migranți,
muncitori din El Salvator.
Sunt blocați și mor în incendiu.
Nu e o tragedie?
A fost un accident.
Are doar 14 ani. Dar e de culoare.
Așa că e judecat ca adult.
Timmy ajunge să fie închis tot restul vieții.
Vis amânat.
„Dar tu, Billy?
Tu ce vrei să fii când te faci mare?”
Billy se ridică și spune:
„Vreau să fiu președintele Statelor Unite ale Americii.”
Iar învățătoarea zice: „Doamne, Billy!
Este un vis minunat.”
Și Billy vorbește serios.
Billy face totul bine.
Ia note mari, intră în consiliul elevilor.
Face până și activități extra,
cum ar fi corul, doar ca să dea bine la CV.
E pe calea spre președinție.
Dar în clasa a IX-a se droghează.
La 16 ani, o lasă însărcinată pe iubita lui
și se lasă de școală ca să poată supraviețui.
Din fericire pentru el, Walmart face angajări.
Până la 20 de ani,
nemernicul devine asistent manager acolo.
E cel mai tânăr din regiune.
Zice: „Doamne, dacă o țin tot așa încă patru ani,
pot să fiu manager.
Și dacă o țin tot așa încă șase ani,
pot să ajung manager regional
și să am trei magazine Walmart în subordine.”
E un tip cu vedere amplă. Știe unde duce drumul ăsta.
Așa că se sinucide.
„Dar tu?
Ce vrei să fii când crești?”
„Nu vreau să zic.
Nu vreau ca ceilalți copii să râdă de mine.”
„Cui îi pasă dacă râd?
Visul tău e al tău.
Stăpânește-ți visul ca să se-mplinească!
Spune tare și răspicat!
Ce vrei să fii când te faci mare,
Lil Nas X?”
S-a ridicat în fața întregii clase.
„Vreau să fiu cel mai mare gay din lume.
Să fac un videoclip,
să cobor pe o bară de striptease până în iad
și să-i sug scula diavolului la ora 22:00 pe canalul BET,
când toți copiii sunt treji și mă văd.”
În mod șocant, a fost singurul vis realizat.
De-asta sunt aici.
În seara asta.
În orașul în care am construit visurile pe care le trăiesc.
Fiindcă vreau să vă spun că s-au împlinit.
Și vreau să vă mulțumesc tuturor că m-ați făcut omul care sunt astăzi.
Da, trăiesc un vis foarte puternic.
De fiecare dată când vin în acest oraș și stau în fața voastră,
îmi dau seama: „Doamne, ăsta nu e deloc visul meu.
E al vostru și sunt onorat să fiu în el.”
Mulțumesc mult, Washington, D.C.!
Pe data viitoare!
ȘI, CA ÎNTOTDEAUNA, ELAINE
Subtitrarea: Iulia Rolle
Aici e protejat de roșu, negru și verde,
la răscruce cu o cheie.