Downloaded from YTS.MX
"OM MAN GÅR SJÄLVSÄKERT I SINA DRÖMMARS RIKTNING,
Official YIFY movies site: YTS.MX
OCH STRÄVAR EFTER ATT LEVA DET LIV MAN VILL LEVA,
KOMMER MAN ATT MÖTA STOR FRAMGÅNG."
LIVE FRÅN WASHINGTON, DC
Okej.
För nästan 24 år sen…
…var den senaste gången jag stod på den här scenen.
Jag spelade in min första entimmesspecial.
Den hette Killin' Them Softly.
Min flickvän satt på den raden, gravid.
Hon är nu min fru.
Bebisen hon bar på, mitt första barn…
Jag röker gräs med den snubben nu.
Och det jag minns mest av kvällen var pressen.
Innan föreställningen fick jag springa ut på gatan
och dela ut biljetter till alla som tog dem
för jag kunde inte ens fylla rummet.
Och vilken skillnad… 24 år gör.
Och precis innan dess hade min pappa dött.
Han hann aldrig se mig göra det.
Och när han dog var jag otröstlig.
Jag skulle aldrig kunna skratta igen.
Det enda som fick mig att ta mig ur det
var en komikervän jag hade, den store, nu avlidne Norm MacDonald.
Ja, en applåd för Norm.
Och det Norm gjorde, som jag aldrig glömmer,
han visste att jag var ett stort fan av Jim Carrey.
Jag ska inte gå in på det,
men Jim Carrey är talangfull på ett sätt man inte kan öva in eller repetera.
Vilken gudagåva till talang. Jag fascinerades av honom.
Norm visste det, ringde mig och sa: "Dave, jag gör…"
Han sa: "Jag gör en film med Jim Carrey…
Vill du träffa honom?" Jag sa: "Klart som fan vill jag det."
Det var första gången jag kunde minnas, sen min far dog, som jag var glad.
Och filmen hette Man on the Moon. Jag visste inget av detta.
Jim Carrey spelade en annan komiker jag beundrade.
Den nu avlidne Andy Kaufman.
Ja, och Jim Carrey gick så mycket in i den rollen,
att från ögonblicket då han vaknade,
till dess att han gick till sängs, levde han sitt liv
som Andy Kaufman.
Det visste jag inte.
När de sa: "Bryt", var han fortfarande…
…Andy Kaufman.
Så mycket att alla i teamet kallade honom för Andy.
Jag visste inget. Jag skulle bara träffa honom.
När han kom in i rummet skrek jag: "Jim Carrey!"
Och alla sa: "Nej!
Kalla honom för Andy."
Och jag fattade inte.
Sen betedde han sig konstigt. Jag visste ingenting.
Han sa: "Hej, hur är det?" Och jag sa: "Hej…
…Andy?"
Nu…
…i efterhand, vilken jävla tur jag hade
som fick se en av min tids största artister
fördjupad i en av sina mest utmanande processer nånsin.
Jag hade tur som fick se det.
Men medan det skedde…
…var jag väldigt besviken.
För jag ville träffa Jim Carrey,
och jag tvingades låtsas att han var Andy Kaufman hela eftermiddagen.
Det var ju Jim Carrey.
Jag såg det när jag tittade på honom.
Hur som helst, jag säger det för att det är så transpersoner får mig att känna.
Nu börjas det.
Om ni kom hit till den här föreställningen
och trodde att jag skulle skämta om dem igen,
då har ni kommit fel.
Jag jävlas inte mer med de personerna.
Det var inte mödan värt.
Jag säger inte ett skit om dem.
Kanske tre, fyra gånger ikväll, men det är allt.
Så trött på att prata om dem.
Vill ni veta varför jag är det?
För att de betedde sig som om jag behövde dem för att vara rolig.
Det är ju löjligt.
Jag behöver inte er. Jag har en ny vinkel.
Det här väntade ni er inte.
Jag drar inga transskämt längre. Vet ni vad jag ska göra ikväll? Jo…
Jag ska skämta om handikappade.
De är inte lika organiserade som gaypersoner.
Och jag gillar att slå nedåt.
Det är säkert en handikappad där bak, för det är där de brukar få sitta.
"Jag kom hit för att skratta åt transpersoner.
Jag visste inte att han skulle skämta om oss.
Kom igen, vi drar härifrån."
Ja, det är på tiden att nån lär de handikappade en läxa.
Ikväll har de mött sin överman. Fan ta dem.
En gång var jag i Capitol Hill,
och såg en handikappad kongressledamot.
Madison Cawthorn heter han.
Han är en republikan från North Carolina.
Och han blev chockad
för jag sa: "Hej, kongressledamoten."
Han förvånades över det. Han vände sig…
Sen gick jag bara därifrån.
Han skulle se mig göra nåt han inte kunde göra.
Jag skuttade.
Vad arg han blev.
Han är inte längre kongressledamot.
Jag vet inte om ni följer politiken.
Jag försöker inte vara rolig, men han förlorade sin plats.
Han höll inte jämna steg.
Ja, så var det.
Vet ni vad han gjorde fel?
Han ställde upp i valet igen
och den jäveln försökte vara kontroversiell.
Han var med i högerpolitiska poddar och snackade skit.
Han sa: "Washington är värre än Hollywood."
Jag undrade vad han menade.
Han sa: "De här personerna är äckliga.
De har orgier och sexpartyn och drogpartyn."
Och jag tänkte: "Snubben låter som Juicy Smoo-yay."
Han ljuger.
Jag tvivlar inte på att de gör sån skit i Washington,
men han har nog inte sett det med egna ögon.
För vem fan bjuder in en förlamad kille till en orgie?
Så att han kan rulla runt och tjalla på alla?
Det finns bara ett skäl till att man bjuder in honom.
Och ni vet vad det är.
"Kom igen, killar, jag känner inget.
Vi får igenom lagförslaget för Amerika.
En i taget, hörni."
Kompis.
Ja.
De handikappade är de nya jag slår ner på.
Ärligt talat
har jag försökt reparera min relation till transsamhället.
För jag vill inte att de ska tro att jag ogillar dem.
Vet ni hur jag har reparerat det? Jag skrev en pjäs.
Ja. För jag vet att gaypersoner älskar pjäser.
Det är en väldigt sorglig men rörande pjäs.
Den handlar om en svart transkvinna
vars pronomen sorgligt nog är "nigger".
En tårdrypande pjäs.
I slutet dör hon av ensamhet
för att vita liberaler inte kan prata med henne.
Sorgligt.
På tal om nigger…
Jag har också jobbat på en bok, och det här är sant.
Jag skriver om den amerikanska klassikern Huckleberry Finn,
utifrån Nigger Jims perspektiv.
Den heter Nigger Jims äventyr.
Det är så den börjar.
Huckleberry Finn säger: "Du är Nigger Jim."
Och han säger: "Hallå, jag sa bara 'Jim'."
"Vad heter du, lillen?"
"Huckleberry Finn heter jag."
"Va? Huckleberry? Är det ditt riktiga namn?"
"Gudagivet."
"Vet du vad?
Kalla mig bara Nigger Jim."
Jag bryr mig inte om du är svart eller vit eller nåt annat.
Träffar du nånsin nån som heter Huckleberry,
har han mindre pengar än du.
Det är det värsta white trash-namn jag nånsin har hört.
Heter du nåt sånt är du dömd att misslyckas.
Om jag var i rätten och min advokat sa:
"Jag är din advokat, Huckleberry Finn." Då hade jag hamnat i fängelse.
Hoppas att jag aldrig gör det.
Men gör jag det, hoppas jag att det är i Kalifornien.
Jag säger till domaren: "Innan du ger mig domen
ska rätten veta…
…jag identifierar mig som kvinna.
Skicka mig… till ett kvinnofängelse."
Så fort jag kommer dit, vet ni vad jag gör.
"Ge mig din fruktcocktail, slyna, innan jag slår ut tänderna.
Jag är en tjej, precis som du, slyna.
Kom och sug den här tjejkuken jag har. Be mig inte förklara mig."
Jag har ett bra rykte i nöjesbranschen,
men inom komedi är jag vad som kallas för en lat komiker.
Vilket är galet då jag alltid jobbar, men det är inte därför jag kallas så.
Det är för att jag ibland gör shower…
Tjugotusen personer är i publiken, och jag drar ett skämt,
och alla ser på mig som om jag vore galen.
Men tre eller fyra personer skrattar väldigt högt.
Och jag är på scen och tänker: "Ja, det här duger."
Nästa skämt är ett sånt skämt…
Förstår ni? Jag gillar att dra det, men det funkar aldrig.
Men ändå. Vet ni vad jag är dålig på?
Imitationer, men det här är en imitation.
Är ni beredda? Okej.
Det lär inte funka.
Det här är min imitation.
Det är min imitation…
…av de döda på Titanic.
Ni lät mig inte avsluta.
Det är min imitation av de döda på Titanic,
när ubåten närmade sig deras skepp.
Det duger. Okej, här är det.
Jag… Okej, här är det.
Kom och gör oss sällskap i vår vattniga grav.
Oj, vad jag tycker att det är roligt.
Det är ett roligt sätt att dö på.
Om 20 år på min 70-årsdag
ska jag åka ner med en ubåt för att se på ubåten.
Förhoppningsvis fungerar den då.
Min fru hatar det skämtet. Vet ni…
Vet ni att det finns en strippklubb i DC som heter Camelot?
-Är den fortfarande öppen? -Ja!
Jag vet vad jag ska göra efter showen. Jag måste säga…
…häromdan kallade min fru mig för läskig.
Jag går på strippklubbar. Det är nåt jag gillar att göra.
Och min fru sa att jag var läskig för att jag går på strippklubbar ensam.
Är det läskigt?
Jag tycker att det är bättre än att gå med polarna.
Det är läskigt.
"Hallå, vi går på strippklubb
och får kukarna hårda tillsammans som en grupp vänner.
Kör hem i en tyst bil och pratar inte om
nåt av det vi har sett eller gjort."
Nej, jag går ensam.
Men min fru förstår inte varför jag går på strippklubb.
Det har inget att göra med sex.
Jag behöver en nypa sexuell energi i rummet för att slappna av,
men det handlar mer om att vara ute.
Jag gillar musiken.
Några nakna brudar får mig att må bra,
men jag försöker inte socialisera eller träffa nån.
Ibland tar jag med mig en bok på strippklubb.
Ja, och jag sitter vid scenen för läsljuset är bättre där.
En gång var jag på strippklubb, och det är konstigt,
jag vet inte varför…
Strippan berättade, av nån anledning, sitt riktiga namn.
Jag vet. Så jag gick.
Hon sa: "Vart ska du?" Jag sa: "God natt, Deborah."
Gud välsigne henne, men min fru har fel om mitt liv.
Hon sa att hon tyckte att mitt jobb är roligt.
Mitt jobb är ett jobb.
Jag är rolig.
Det är för farligt.
Hela förra året…
…turnerade jag med en av de största,
om inte den största levande komikern, Chris Rock.
Jag och han turnerade hela förra året.
Och precis innan turnén började
var Chris inblandad i det som vi svarta kan se som ett elfte september.
Chris fick en smäll i ansiktet på Oscarsgalan… av Will Smith,
vilket var nåt av det galnaste jag nånsin sett.
Faktum är, om man ser det live på tv, som jag gjorde,
när det hände, så trodde jag det var fejk.
Ja, och jag var osäker.
Så jag väntade, för jag är som ni, jag känner Chris.
Jag väntade i 30, 40 minuter.
Så lång tid det tar honom att komma till en annan fest.
Och jag ringde honom på FaceTime och han svarade.
Så fort han svarade sa han:
"Du är den ende jag skulle svara i telefon för."
Tydligen hade Obama och Oprah,
alla hade ringt honom för att se om allt var okej.
Jag trodde det var fejk. Visste inte. Så jag frågade.
Jag sa: "Okej, du vet." Han sa: "Va?"
Jag sa: "Gjorde det ont?"
Han sa: "Ja, mannen, det gjorde det."
Då visste jag att det var på riktigt.
Och då, först då, blev jag kränkt.
Inte bara över att han fick en smäll. Det var bara hälften.
Det kränkande var att efter smällen
så satte sig Will ner och njöt av resten av sin kväll.
Det var sjukt. Han bara…
"Tack."
Vad fan är det här?
Och hela året när vi turnerade ville jag så gärna se
vad han skulle säga i sin special om smällen.
Jag tjatade på honom, men då han spelade in den…
Chris är en slug människa.
Man vet aldrig vad han tänker säga.
Så jag gick på inspelningen.
Han spelade in den i närheten, i Baltimore.
Ni är från DC så ni känner till Baltimore.
Vi vet alla att genom årens lopp
så har DC gått igenom väldigt tuffa tider.
Dessvärre har Baltimore ännu det tufft.
Det är inte alla i världen som kan förstå Baltimores djup.
Baltimore är så desperat att…
…Tupac och hans mamma flyttade därifrån till Oakland för att få ett bättre liv.
Och Chris Rock gick verkligen loss.
Det var helt otroligt. Han chockade publiken i Baltimore.
Trodde inte att det gick. Jag började min bana här.
Chockade dem. Och vet ni vad han sa?
Han såg på publiken… Jag trodde inte han skulle säga det.
Det var bara svarta i publiken. Baltimore-svarta.
Även om man är rik svart i Baltimore
vet man att de är traumatiserade över nåt.
Chris chockade dem. Det här är vad han sa till den publiken. Han sa:
"Jag vägrar att vara ett offer." Publiken sa…
Och jag var backstage och sa: "Du, kolla på bandet."
Jag vet att det är galet, men ärligt talat
är allt roligt.
Allt är roligt tills det händer en själv.
Tre månader. Ynka tre månader
efter den hemska attacken som Chris Rock fick utstå…
…var jag på scenen på Hollywood Bowl.
Och en galning…
…hoppade fram och attackerade mig.
Jag måste säga, om det händer en själv, vet man inte vad som hände.
Det gick i slow motion.
Jag kände inte den här killen… Jag sa:
"Herregud. Jag blir attackerad."
Och den här jäveln var sliten. Han hoppade upp…
Jag är gammal, men snabb.
Jag fångade hans huvud med min hand
och drog hans luva över hans ögon.
Jag känner fortfarande hans huvud i min hand.
Det var svampigt.
Han hade dreadlocks.
Inte vackra dreads som rastafarier har.
Det var slumpartade dreads på en hemlös i LA.
I den här skiten fanns det löv och pinnar och flaskkapsyler.
Nån sorts olja.
Jag gjorde så här…
Och sen ramlade jag.
Han fällde mig hela vägen till marken.
Jag tänkte: "Det här är illa.
Jag vet inte om jag kommer att dö."
Men i det ögonblicket av sårbarhet,
vet ni vad som slog mig som aldrig hade slagit mig förr?
I det ögonblicket slog det mig
att livvakter…
…inte bör ha på sig finskor på jobbet!
Travis!
Den jävla Travis kom ut och halkade omkring
i nån sorts fina loafers och ramlade på ryggen.
Jag sa: "Herregud. Nu är vi båda nere.
Jag får ta hand om det här själv."
Så jag studsade upp… Och han som hade fällt mig studsade upp.
Och vi såg på varandra och insåg, samtidigt, att jag var större än honom.
Och den jäveln sprang iväg.
Jag började jaga honom, sen sa jag: "Fan ta honom."
Jag plockade upp mikrofonen.
Sa: "Jag ska avsluta föreställningen."
Så var det.
I tre månader innan dess hade jag gjort narr av Chris Rock.
Och folk frågade mig hela tiden.
De sa: "Dave, vad hade du gjort om du var Chris Rock
och Will Smith slog dig i ansiktet?
Och än idag är svaret detsamma. "Jag vet inte vad jag hade gjort.
Jag har aldrig varit i en så extrem situation.
Men nu vet jag vad Will Smith inte hade gjort.
Och det är att njuta av resten av sin kväll."
Hör på.
Vi gav honom ett kok stryk.
Inte "vi". Jag var på scenen och försökte tänka ut ett skämt,
men de gav den jäveln stryk bakom mig. Alla kunde se det.
Och jag försökte tänka ut vad jag skulle säga.
Jag får tunghäfta. Jag, av alla människor, kommer inte på nåt att säga.
Se på min karma.
Just då, av alla människor i världen,
kommer Chris Rock ut från backstage.
Går fram till mig inför 20 000 människor,
tar micken ur min hand och ser på publiken och säger:
"Var det där Will Smith?"
Folk låg på golvet och skrattade.
Jag stod där och såg dum ut.
Jag var så förbannad.
För jag tänkte i mitt sinne: "Mannen, det här är min attack.
Du attackerades för tre månader sen. Nu har du skämt?"
Så jag tog tillbaka micken från Chris och försökte få iväg ett,
men mitt skämt funkade inte alls.
Jag visste inte… Jag sa: "Det var en transman."
Och publiken bara…
"Bu. Det här är LA, vi gillar transpersoner. Bu."
Jag vet, jag kände mig så dum.
Jag kände mig så dum.
Jag vet varför han gjorde det.
Var man där så förstår man, men när han tacklade mig,
var det som i en film eller nåt.
Föreställ er det här.
Ta en berömd person ni gillar.
Varje berömd person ni kan tänka er var på den showen.
Det var den största kvällen som Hollywood nånsin hade sett.
Och när han tacklade mig tömde han läktarna.
Jag fick se på bandet efteråt för att förstå att det hände,
men så fort han tacklade mig
var Jamie Foxx den första som hoppade ut från publiken.
Han hade vit cowboyhatt på sig, som att han visste att det skulle ske.
Jag har aldrig sett honom i cowboyhatt förut.
Och Jamie började jaga den jäveln
som på en fotbollsplan.
Och killen var snabb. Han fintade och skakade.
Och Jamie bröt fotlederna, och han fortsatte springa.
Sen sprang Jon Stewart, från The Daily Show, från backstage
och hoppade på den jäveln som Super Jew. Han liksom…
Killen såg Jon komma, så han hoppade undan och Jon flög ditåt.
Killen var snabb. Han vände sig mot nödutgången
och började springa ditåt.
Precis innan han nådde dörren
hoppade den jävla Puff Daddy från Bad Boy Records
in framför dörren. Han bara…
Hörni…
Puffy tog den jäveln.
Sen sprang alla kändisar dit,
för alla kändisar såg sig själva i mig,
och de började banka skiten ur killen.
Jag vet att Chris var backstage och sa: "Ingen hjälpte mig."
Alla hatar Chris!
Det var mycket mer intensivt än vad ni kanske har läst.
Jag vet inte vad ni har läst,
men killen, medan vi gav honom stryk,
sträckte han sig mot byxlinningen och drog fram en .22-kalibrig pistol.
Det var helt galet.
Alla började skrika: "Herregud, han har en pistol."
Och då blev jag rädd. Jag var där bak, men jag blev rädd.
För jag visste att alla som var med mig, var beväpnade.
Ja, om de hade skjutit ihjäl den här killen på Hollywood Bowl…
…som jag betalar dig för att göra, Travis…
Travis skärpte sig.
Han vred vapnet ur killens hand.
Sen tog han det och försökte få kulan i kammaren, men det gick inte.
Så han tryckte av, och det var ingen pistol.
Ett knivblad kom ut i fronten.
Jag antar att killen skulle knivhugga mig.
Det är läskiga grejer.
Så kvällen därpå, även om jag inte hade nån show,
sa jag: "Jag måste ut på scenen igen." Jag gjorde en show.
Och nån i publiken skrek: "Dave, vad hände med attacken?"
Och jag visste inte att det var en journalist där.
Jag sa bara att snubben hade en kniv som identifierade sig som pistol.
Jag fick ytterligare sex veckor dålig press för det skämtet.
Jag gjorde inte ens nåt mot honom. Det är inte rätt.
Det var inte rätt.
Sen gick New York Post till fängelset
och intervjuade angriparen som om han var en hjälte.
Jag läste intervjun.
Det visar sig att hela attacken var mitt fel.
Ja, jag triggade honom.
Det var inte meningen.
Jag hade skämtat om de hemlösa.
Och den här ynglingen var hemlös.
Det hade jag omöjligt kunnat veta.
Men en sak är säker…
…för att vara hemlös hade den jäveln otroliga platser.
Och de sa att jag hade triggat honom för att jag dragit HBTQ-skämt.
Och killen visade sig vara ett B.
Rubriken i artikeln löd:
"Dave Chappelles påstådda angripare är bisexuell."
Jag sa: "påstådda angripare"?
Den här jäveln angrep mig verkligen. Jag kan visa bandet.
Han är påstått bisexuell.
Jag måste se honom suga nåns kuk innan jag tror på resten av artikeln.
När jag läste det blev jag rädd.
"Bisexuell? Jag hade kunnat bli våldtagen."
Nej. Men vet ni vad?
Det är inte roligt eftersom…
För när allt det galna hade skett
gick jag till hotellrummet.
Jag var själv och öppnade dörren, och min fru var där inne ensam.
Hon snyftade. Snyftade.
Jag sa: "Vad fan har hänt, har du också blivit attackerad?"
Och hon gråter.
Hon sa: "Herregud, Dave."
Hon sa: "Om du hade dött ikväll…
…hade jag och ungarna inte haft nåt."
Det här var allvarligt.
Så jag satte mig på sängen med henne.
Jag tog fram ett par nycklar ur fickan
som hon aldrig sett förut.
Hon sa: "Åh!
Vad är det för nycklar?"
Jag la dem försiktigt i hennes händer.
Jag sa: "Älskling, det är nycklarna till mitt bankfack.
Gud förbjude att nåt nånsin händer mig.
Men om det gör det, så oroa dig inte.
Du och ungarna har allt ni behöver i den lådan.
Jag har redan tagit hand om det."
Och hon tittade på nycklarna.
Och jag såg att hon förstod vad vi egentligen pratade om.
Och då började hon gråta ännu mer.
Och ärligt talat fick det även mig att gråta lite.
Och vi kramade om varandra hårt.
Vet ni att slynan tittade i lådan medan jag lever och mår bra?
Vem gör nåt sånt?
Herregud.
Och sen blev hon arg på mig.
Hon sa: "För fan, David. Jag öppnade lådan." "Gjorde du?", sa jag.
Hon sa: "Ja, och det låg inget där."
Jag sa: "Inget?"
Hon sa: "Bara din dumma skämtbok."
Jag bara: "Puh."
Jag sa: "Ja, älskling.
Om du drar de skämten precis så som de är skrivna,
borde du och ungarna klara er.
Det är riktigt bra skämt."
Hon sa: "Va? Vad är det här för skit?
'Gör mig sällskap i min vattniga grav.'"
Nej. Du måste rulla i strupen.
Gör mig sällskap i min vattniga grav.
Herregud.
Jag har varit gift länge.
Det har jag. Jag snackar mycket skit om min fru, men jag älskar henne mycket.
Ni skulle faktiskt inte tro det här om mig.
Jag är en svartsjuk make.
Det är sant.
Jag ska säga en sak. En gång trodde jag att min fru vänstrade.
Ja, mannen. Ja.
Det var en av de värsta dagarna i mitt liv.
Jag kunde inte ta det.
Och jag skäms över det nu, men jag kan prata om det.
Vet ni vad jag gjorde?
Sjukt. Men jag gjorde det här. Jag väntade.
Väntade på att hon skulle somna.
Och jag väntade länge.
Hon är asiat.
Jag såg inte om hon sov eller inte. Jag såg på henne…
Och när jag visste att hon sov, vet ni vad jag gjorde?
Jag stal hennes iPhone.
Tog med den ner och började skriva in lösenord
för att öppna den.
Jag kom inte på lösenordet.
Då kom jag ihåg att mobilen hade ansiktsigenkänning.
Jag bara…
Och den öppnades direkt.
Och jag såg ett sms från en kille som hette Earl.
Jag känner ingen Earl.
Jag gick och väckte henne.
Jag sa: "Vakna! Vem fan är Earl?"
Hon sa: "Vad snackar du om?" "Spela inte dum nu, slyna!
Jag har öppnat din mobil. Vem är Earl?"
Hon sa: "Herregud, David.
Det är gay-Earl från hårsalongen."
Jag sa: "Tror du att jag är dum?
Hur ska jag veta att han är gay?"
Hon var lugn. Hon sa: "Läs hans sms och se på hans bilder."
Jag började läsa sms:en.
"Den här killen skriver ofta 'tjejor'."
Och jag kollade på hans bilder och kunde inte tro det.
Han såg gay ut på stillbilder. Hans mun var öppen på varje bild.
Då visste jag att hon talade sanning.
Sen kände jag mig dum.
Jag sa: "Förlåt.
Förlåt mig, okej?
Förlåt. Här. Ta din telefon.
Jag är ledsen. Somna om nu. Förlåt. Jag bara…
Jag har bara varit osäker
på grund av att jag har vänstrat så mycket. God natt."
Hon lät mig inte gå. Hon sa: "Du ville väcka en slyna…"
Sen tog hon ut min telefon från under sin kudde.
Jag sa: "Vad fan?"
Hon sa: "Vem är slynan på bilden?"
Jag sa: "Hur öppnade du telefonen?"
"Enkelt. Jag plattade till näsan
och gjorde så här." Jag sa: "Vad fan?"
Hon sa: "Vem är slynan?" Jag sa: "Ge mig den."
"Lugn. Det är ingen slyna. Det är min vän.
Deborah."
Jag ska avsluta kvällen med en lång historia. Är det okej?
Okej, den är lång. Så låtsas att jag har avslutat.
För jag måste ta en cigg. Okej?
Jag är inte färdig, men låtsas bara som det.
Gärna en stående ovation då vi låtsas.
Tack så mycket. God natt.
Tack för att ni inte gav mig nån stående ovation.
Det här suger.
Det är ingen fara. Jag ville bara röka.
Visst gillar ni det?
Okej.
Innan jag gjorde Killin' Them Softly, när jag var 22,
gav HBO mig mitt livs största möjlighet.
En halvtimme lång special,
men det var inte som en special.
Det var generiskt.
Den saknade titel. Det stod bara "Dave Chappelle".
Jag spelade in den i San Francisco på Broadway Studios,
vilket är på andra våningen i en byggnad.
Och under Broadway Studios ligger en nattklubb.
Och specialen skulle bara vara 30 minuter lång.
Jag gjorde mig redo. Jag övade. Gjorde allt jag skulle.
Och kvällen då jag spelade in, efter 20 minuter av mina 30,
jag glömmer aldrig musiken.
Musik började spela från nattklubben undertill.
Man hörde den högt och den sabbade hela min show, och jag blev knäckt.
Jag var en ung man.
Jag trodde verkligen på vad jag gjorde.
Och jag trodde att min dröm hade krossats.
Så när jag klev av scenen sprang jag ner
till gränden bakom Broadway Studios, där kontrollbilarna är parkerade,
och jag sparkade upp dörrjäveln.
Och jag började skrika på producenterna.
Jag var ingen i nöjesbranschen. Bara en som trodde på mig själv.
Jag sa: "Ni har sabbat allt.
Den jävla musiken. Hur tänkte ni?"
Och det var en kille som var en stor producent.
Jag nämner inga namn.
Han ställde sig upp och sa: "Killen, sätt dig ner.
Vi har inte sabbat nåt."
Vi gjorde ett avtal med nattklubben
om att inte spela musik, och de höll inte avtalet.
Och jag sa: "Vem höll inte avtalet?"
Och han pekade på en kille.
Jag glömmer det aldrig. Det var en gammal vit man
som satt ensam i en Ford Taurus.
Och han sa: "Den där killen."
Jag ställde inga frågor.
Jag gick fram och knackade på fönstret,
och sa: "Öppna. Jag vill snacka med dig."
Den gamle mannen såg på mig i en sekund och körde klokt nog iväg.
Och lämnade mig i gränden där jag svor åt alla.
Och två minuter senare, bokstavligen 120 sekunder,
det kan inte ha varit mer än så,
öppnades dörrarna till nattklubbens kök
under Broadway Studios.
Och samma gamla man stod där med förstärkning.
Han hade två busar med sig, och han såg på mig…
Han var lugn som en filbunke.
Han sa: "Du, kom hit.
Jag vill prata med dig."
Jag kunde inget om gatan i den här åldern.
Men jag fick veta senare att de här var med i ryska maffian.
Jag vet inte vad ni vet om den ryska maffian,
men det var de här som dödade Denzel i Training Day.
Och alla producenter visste vad jag stod inför.
De sa: "Dave, gå inte in dit."
Jag sa: "Fan ta er."
Och jag gick in i köket och de stängde dörrarna bakom mig,
sen blev det mörkt som fan där inne, och jag visste.
Jag är inte dum. Jag visste att det var en dålig situation.
Men ni måste förstå,
jag trodde på det jag gjorde, och jag sket i vilket.
Jag bara fortsatte att svära åt dem.
Sa att de hade sabbat mitt liv.
Och den gamle mannen kunde inte tro att jag snackade en massa skit.
Och när jag tog ett andetag stoppade han mig.
Han sa: "Hör på.
Dina vänner ljög för dig.
Vi hade ett avtal.
Men dina vänner betalade aldrig mig."
När han sa det insåg jag att jag var inlåst i ett kök.
Jag insåg att han talade sanning, och att jag hade fel.
Och så fort jag insåg att jag hade fel,
var jag för första gången rädd.
Det är lustigt om man tror att man har helt rätt.
Man kan bli full på känslan av hur rätt man har.
Det är därför gaypersoner är så elaka.
Men jag gav inte efter.
Ni skulle ha varit stolta över mig.
Jag var rädd, men böjde mig inte.
Jag sa: "Då är jag skyldig dig en ursäkt.
Men jag tror att oavsett skälet till att den musiken spelade,
så förstörde den mitt liv."
Och den gamle mannen såg på mig med medlidande i ögonen.
Och han gick bort till mig och la försiktigt sin hand på min kind.
Vilket jag måste säga är en väldigt försvagande sak att göra.
Jag stod där och såg på hans hand mot min kind…
Och han sa: "Du är en riktig man."
Och han klappade mig på kinden.
Väldigt mjukt.
Och bara så där öppnades dörrarna igen.
Ljuset från gränden flödade in i köket,
och jag gick levande därifrån.
Jag överlevde för att kämpa… ännu en dag.
Och i det ögonblicket
lärde jag mig nåt av det viktigaste i mitt liv
och jag måste dela med mig av det.
Det är det här.
I ditt liv, vid vilken tidpunkt som helst,
är den starkaste drömmen i det ögonblicket den som vinner det ögonblicket.
Jag är en väldigt kraftfull drömmare.
Ja, jag menar det.
Jag drömde om den här kvällen,
som 14-årig pojke,
och jag lever den som 50-årig man.
Mina drömmar är väldigt starka.
Idag gick jag runt i Washington.
Jag brukade vara fattig i den här stan,
och hela dan sa folk: "Hej, Dave. Hej, Dave."
Som att de kände mig personligen, och det kändes som om jag kände dem.
Och jag säger till mig själv: "Herregud, Dave, vilken kraftfull dröm."
Men så ibland…
Ibland… känner jag mig vanlig.
Känner mig bara som mig själv.
Jag kanske röker lite gräs och är på en nattklubb och är blyg.
Men jag ser mig omkring och ser nån kille som ingen har hört om.
Men han har jobbat hela veckan och får flaskservice
och en slyna kommer med Moët och tomtebloss till honom.
Jag tänker mig att han är perser.
Han dansar nån sorts konstig persisk dans.
Han har sex slynor vid bordet, han har så mycket dricka.
Och alla säger: "Heja Cena! Heja Cena!"
Och jag tittar över rummet: "Herregud.
Jag är med i den killens dröm."
Jag hör honom säga till sina vänner: "Hur var det på klubben igår?"
"Otroligt. Jag fick flaskservice.
Dave Chappelle såg på mig och tänkte: 'Vem är det?'"
Och det är tricket för livet.
Man måste vara klok nog att veta när man lever i sin dröm.
Och man måste vara ödmjuk nog att acceptera när man är i nån annans.
Därför…
Därför dömer jag inte mellan Will Smith och Chris Rock.
För ni ser dem som stora idéer,
men jag ser dem som andra drömmare.
Jag kan inte döma mellan dem eftersom jag ser mig själv i båda två.
Jag är Will Smith.
Jag är mannen som inte kan ta mer
och smäller till nästa person
som säger nåt dumt till mig eller nån jag älskar.
Och jag är Chris Rock.
Jag är mannen som får en smäll inför hela världen
och behåller fattningen så att jag inte sabbar nåt.
Det… är så… män gör.
Män sätter gränser.
Män upprätthåller gränser.
Och män testar gränser.
Och ingen man testar gränser
mer än en transman.
När jag ser en annan drömmare ger jag dem min största respekt,
även om jag inte förstår vad deras dröm är.
Jag känner igen en drömmare när jag ser en.
Och jag har träffat många kraftfulla drömmare i mitt liv.
Ingen mer kraftfull
än en man som kallar sig själv…
…Lil Nas X.
Jag träffade honom på en fest. Hade ingen aning om vem han var.
Men så fort han kom dit visste jag att jag var i hans dröm.
Alla på festen var drömmare.
Alla var kända.
Men när han kom in,
han var klädd som C-3PO. Han glänste.
Alla sa: "Herregud, där är han. Det är Lil Nas X!"
Jag visste inte vem han var.
Bland alla drömmare gick han fram till mig.
Och han sa: "Jag försökte få med dig i min video."
Jag visste inte vad han snackade om. Jag sa: "Va?
Vilken video?"
Han tittade bara på mig…
"Du vet vilken video", och gick iväg.
Och jag såg honom gå. Jag sa: "Jösses.
Den snubben har en väldigt kraftfull dröm."
Vet ni vad det påminde mig om?
Om när vi gick i grundskolan.
Minns ni hur läraren frågade alla vad de ville bli?
"Timmy, vad vill du bli när du blir stor?"
Timmy låtsades ha en idé.
Han stod upp och sa: "Jag vill bli brandman."
Och läraren sa: "Vilken vacker dröm."
Men Timmy menade det inte.
Han sa bara det
för att Timmy innerst inne attraheras av eld.
Och vid 14 års ålder är han en fullfjädrad pyroman
som leker med fotogen och tändstickor som en expert.
En kväll är han i stan med kompisarna och håller på med eld,
och bränner ner ett lager.
Han vet det inte, men det är 13 migranter
från El Salvador där inne.
De blir instängda och dör i branden.
Visst är det tragiskt?
Det var en olycka.
Han är bara 14 år gammal. Men han är svart.
Så de åtalar honom som en vuxen.
Timmy får sitta resten av livet i fängelse.
Dröm uppskjuten.
"Och du då, Billy?
Billy? Vad vill du bli när du blir stor?"
Billy ställer sig upp och säger:
"Jag vill bli USA:s president."
Läraren säger: "Herregud, Billy.
Vilken underbar dröm."
Och Billy menar det.
Billy gör allt rätt.
Den jäveln höjer sina betyg, går med i elevrådet.
Han gör även extra aktiviteter
som att vara med i kören för att det ska se bra ut.
Han är på rätt väg i livet.
Men första året på high school sjabblar han.
När han är 16 gör han sin flickvän gravid,
och måste hoppa av high school för att klara det.
Men tursamt nog söker Walmart arbetare.
När han är 20 år gammal
blir den här jäveln chefsassistent på Walmart.
Han är den yngsta i distriktet.
"Herregud, om jag kan fortsätta så här i fyra år till
kan jag bli chef.
Om jag kan fortsätta i sex år till efter det
kan jag bli regionchef
och styra över så många som tre Walmarts."
Och han ser ett större perspektiv. Han ser vart det här leder.
Så han tar livet av sig.
"Men du, då?
Vad vill du bli när du blir stor?"
"Det vill jag inte berätta.
För jag vill inte att de andra ska skratta åt mig."
"Vad spelar det för roll?
Din dröm är din.
Äg dina drömmar så att de kan besannas.
Säg det högt och stolt.
Vad vill du bli när du blir stor,
Lil Nas X?"
Han ställde sig upp inför hela klassen.
"Jag vill bli den största gaypersonen nånsin.
Jag vill göra en musikvideo,
glida ner för en strippstång ända till helvetet,
och suga djävulens kuk klockan tio på BET
medan alla ungar är vakna och kan se mig."
Chockerande nog var det den enda drömmen som besannades.
Det är därför jag är här.
Ikväll.
I stan där jag byggde de drömmar jag har.
För jag vill säga till er alla att de besannades.
Och jag vill tacka er alla för att ni gjorde mig till den jag är idag.
Ja, jag lever ut en väldigt kraftfull dröm.
Varje gång jag kommer till den här stan och står framför er,
inser jag: "Herregud, det här är inte alls min dröm.
Den är er, och jag är hedrad som får vara med i den."
Tack så mycket, Washington DC.
Vi ses nästa gång.
OCH SOM ALLTID ELAINE
Undertexter: Mattias Backström
Det här är skyddat av den röda, den svarta och den gröna
i korsningen med en nyckel.