Downloaded from YTS.MX
«ЯКЩО ЛЮДИНА ВПЕВНЕНО ПРЯМУЄ ДО СВОЇХ МРІЙ
Official YIFY movies site: YTS.MX
І НАМАГАЄТЬСЯ ЖИТИ ТАК, ЯК ВОНА СОБІ УЯВИЛА,
ТО ДОСЯГАЄ НЕСПОДІВАНОГО УСПІХУ У ЗВИЧАЙНИЙ ЧАС».
— ГЕНРІ ДЕВІД ТОРО
ДЕЙВ ШАППЕЛЛ
ЛІНКОЛЬН
НАЖИВО З ВАШИНГТОНУ
МРІЙНИК
Гаразд.
Майже 24 роки тому…
я востаннє виступав на цій сцені.
Я записував свій перший годинний виступ.
Він називався «Вбиваю їх ніжно».
Моя вагітна дівчина сиділа в тому ряді.
Тепер вона моя дружина.
Маля, яке вона носила під серцем, моя перша дитина…
Тепер я з цим чуваком палю траву.
Найбільше того вечора мені запам'ятався тиск.
Перед виступом мені довелося вискочити на проспект,
щоб роздати квитки всім охочим,
бо я не зміг зібрати довбану залу.
Господи, як усе змінилося після якихось двадцяти чотирьох років.
А саме перед тим помер мій батько.
Він не дожив, щоб побачити мій виступ.
І коли він помер, я був невтішний.
Думав, я ніколи не буду усміхатися й сміятися.
І єдиний, хто витягнув мене з того стану,
був мій друг-комік, покійний Норм Мак-Доналд.
Саме так, вшануймо Норма.
Того, що зробив Норм, я ніколи не забуду:
він знав, що я був найбільшим у світі фаном Джима Керрі.
Не буду заглиблюватися,
але Джим Керрі настільки талановитий, що цього не навчишся й не завчиш.
Талант від бога. Я захоплювався ним.
Норм це знав. Він зателефонував мені й каже: «Дейве, я…»
Каже: «Я знімаю фільм із Джимом Керрі…
Хочеш із ним познайомитися?» А я йому: «Трясця, так, хочу».
Наскільки я пам'ятаю, це вперше я був схвильований після смерті батька.
Фільм називався «Людина на Місяці». Я нічого про це не знав.
У цьому фільмі Джим Керрі грав коміка, яким я захоплювався.
Покійного великого Енді Кауфмана.
Так, і Джим Керрі настільки вжився у ту роль,
що від моменту пробудження
до вкладання спати вночі він жив своє життя
як Енді Кауфман.
Я цього не знав.
Коли казали «Знято», чувак залишався…
Енді Кауфманом.
Настільки, що вся знімальна група називала його Енді.
Я цього не знав. Просто пішов познайомитися з ним.
Коли він увійшов до кімнати, де ми мали зустрітися, я закричав: «Джим Керрі!»
А всі такі: «Ні!
Називай його Енді».
Я не зрозумів.
Він підійшов і поводився дивно. Я не знав, що він грав Кауфмана.
Каже мені: «Привіт, як справи?» А я йому: «Привіт…
Енді?»
Отже…
зараз думаю, чи мені пощастило
побачити одного з найвеличніших акторів мого часу,
який занурився в один із найважчих процесів у світі?
Дуже пощастило побачити таке.
Та коли це все відбувалося…
Я був дуже розчарований.
Бо я хотів зустрітися з Джимом Керрі,
а весь день довелося вдавати, що чувак — Енді Кауфман.
Було ясно, що то Джим Керрі.
Я дивився на нього й бачив, що він Джим Керрі.
Отже, що я хотів сказати… те саме я відчуваю до трансгендерів.
Такі справи.
Якщо ви прийшли сьогодні на це шоу…
з думкою, що я і далі насміхатимуся з тих людей,
ви прийшли не на те шоу.
Я з ними більше ніяких справ не маю.
Воно того не вартувало.
Нічогісінько про них не скажу.
Може три-чотири рази за сьогодні, але це все.
Втомився про них говорити.
Хочете знати, чому я втомився про них говорити?
Бо вони поводилися так, ніби мені треба було, щоб вони були смішними.
Що ж, це недолуго.
Ви мені не потрібні. У мене новий підхід.
Такого ви більше не побачите.
Більше про трансів не жартую. Знаєте, про що я жартуватиму? Сьогодні…
будуть жарти про інвалідів.
Вони не такі організовані, як геї.
І я люблю висміювати меншини.
Мабуть, там позаду сидить інвалід, бо саме там їх змушують сидіти.
«Я прийшов посміятися з трансгендерів.
Я не знав, що цей чувак насміхатиметься з нас».
«Ходімо, народ, нахрін звідси».
Так, настав час комусь провчити тих інвалідів.
Чувак знайшов собі рівню. До біса їх.
Якось я був на Капітолійському пагорбі
і побачив конгресмена-інваліда.
То був Медісон Коуторн.
Він республіканець від Північної Кароліни.
Він був шокований,
бо я побачив його й кажу: «Вітаю, конгресмене».
Він навіть не знав, що я його знаю. Він обернувся…
А я просто собі пішов.
Я хотів показати, як я роблю те, чого він не може.
Я поскакав.
Чувак розлютився.
Більше він не конгресмен.
Не знаю, чи ви стежите за політикою.
Я не жартую, він утратив своє крісло.
Він не добіг до фінішу.
Друзі, так і було.
А знаєте, де він схибив?
Знову балотувався до Конгресу
і зробив ставку на суперечливість.
Розповідав різну дурню на консерваторському подкасті.
Казав, що Вашингтон гірший за Голлівуд.
Я вдома такий: «Що?»
А він: «Ті люди огидні.
Влаштовують оргії, секс-вечірки, вечірки з наркотиками».
Я ще подумав: «Чувак говорить, як Джусі Смуєй».
Він бреше.
Я не сумніваюся, що у Вашингтоні таке роблять,
але сумніваюся, що він бачив це на власні очі.
Бо хто стане запрошувати на оргію паралітика?
Щоб вилупок катався там, а потім всіх позакладав?
Я сказав, його запросять на оргію лише з однієї причини.
І ви її знаєте.
«Налягайте, хлопці, я нічого не відчуваю.
Давайте приймемо цей біль заради Америки.
По одному, народ».
Слухайте.
Так.
Це з нових інвалідів, про яких я жартував.
Буду з вами відвертий,
я намагався налагодити стосунки зі спільнотою трансгендерів.
Бо не хочу, щоб вони думали, що вони мені не подобаються.
Знаєте, як налагоджував? Я написав п'єсу.
Серйозно. Бо знаю, як вони люблять п'єси.
Дуже сумна п'єса, але зворушлива.
Про чорну трансжінку,
яка, як не сумно, має чорнявий гендер.
Сльозогінна річ.
Наприкінці п'єси вона вмирає від самотності,
бо білі ліберали не знають, як до неї звертатися.
Сумно.
До речі, про чорних…
Ще я писав книгу, і це правда.
Переписую американську класику, «Гекльберрі Фінна»,
з точки зору чорного Джима.
Називається «Пригоди чорного Джима».
Так усе починається.
Гекльберрі Фінн підходить і каже: «Ти чорний Джим».
А той: «Йоу, я сказав Джим.
Як тебе звуть, друже?»
«Мене звуть Гекльберрі Фінн».
«Що? Гекльберрі? Це твоє справжнє ім'я?»
«Богом дане».
«Знаєш що?
Називай мене просто чорний Джим».
Мені байдуже, білі ви, чорні чи ще які.
Коли зустрічаєте когось на ім'я Гекльберрі,
у нього менше грошей, ніж у вас.
Це найгірше біле ім'я, що я чув у житті.
Якщо вас звуть Гекльберрі абощо, ви приречені на провал.
Якби в суді адвокат сказав мені:
«Я твій захисник, Гекльберрі Фінн», я б подумав: «Я сяду за ґрати».
Боронь боже сісти в тюрму.
Але якщо так станеться, сподіваюся, це буде в Каліфорнії.
Коли суддя виноситиме вирок, скажу: «Перш ніж винести вирок,
хочу, щоб суд знав…
я вважаю себе жінкою.
Відправте мене… в жіночу тюрму».
Коли я там опинюся, ви знаєте, що я зроблю.
«Принеси мені фруктовий коктейль, стерво, бо зуби виб'ю.
Я така ж дівчина, як і ти, стерво.
Іди сюди й відсмокчи мій дівочий член. Не змушуй мене повторювати».
Знаєте, в мене чудова репутація в шоу-бізнесі,
але в комедійному світі мене знають як лінивого коміка.
І це дивно, бо я весь час працюю, та мене не через це називають лінивим.
Мене називають лінивим, бо іноді я роблю виступи…
У залі двадцять тисяч глядачів, я розповідаю жарт,
а вони дивляться на мене, як на божевільного.
Та троє чи четверо іржатимуть до гикавки.
Я стою на сцені й думаю: «Так, нормально».
Наступний жарт є одним із тих, що…
Розумієте, про що я? Хочу пожартувати, але це ніколи не виходить.
Але я не відступлю. Що не виходить?
Я не вмію справляти враження, але це й є враження.
Готові? Добре.
Це не спрацює.
Гаразд, ось моє враження.
Це моє враження…
від померлих людей на «Титаніку».
Ви не дали мені закінчити.
Це моє враження від померлих людей на «Титаніку»,
коли підводний човен наближався до їхнього корабля.
Досить непогано. Зараз покажу.
Я… Так, зараз.
Приєднуйтеся до нашої підводної могили.
Ой, друзі, мені це смішно.
Слухайте, це кумедний спосіб померти.
За двадцять років, на свій 70-й день народження
я попливу на підводному човні подивитися на підводний човен.
Сподіваюся, тоді все спрацює.
Дружина ненавидить цей жарт. Знаєте…
Знаєте стрип-клуб «Камелот» у Вашингтоні?
-Він досі працює? -Так!
Я знаю, куди піду після виступу. Кажу вам…
днями моя дружина назвала мене жахливим.
Знаєте, я часто ходжу в стрип-клуб. Мені подобається.
А дружина сказала, що я жахливий, бо ходжу в стрип-клуби сам.
Це жахливо?
Я думаю, це краще, ніж ходити з хлопцями.
Оце жахливо.
«Агов, ходімо всі разом у стрип-клуб,
щоб у нас у всіх був дружній стояк.
Додому поїдемо машиною в тиші, не говорячи про те,
що ми бачили чи робили».
Ні, чуваче, я якось сам.
Та моя дружина не розуміє, чому я ходжу в стрип-клуб.
Це не пов'язано із сексом.
Мені потрібна дрібка сексуальної енергії, щоб розслабитися,
але головне — просто кудись сходити.
Мені подобається музика.
Мені приємно, що є пара оголених дівчат,
але я не намагаюся соціалізуватися чи познайомитися.
Іноді я йду в стрип-клуб і беру з собою книгу.
Правда, сиджу біля сцени, бо там краще світло.
Якось я пішов у стрип-клуб, і це було дивно,
не знаю, чому…
Стриптизерка чомусь сказала мені своє справжнє ім'я.
Знаю. То я й пішов.
Вона така: «Куди ти?» А я: «Добраніч, Деборо».
Моя дружина помиляється щодо мого життя, дай їй бог здоров'я.
Якось сказала, що вважає мою роботу веселою.
Робота як робота.
Це я веселий.
Це надто небезпечно, друже.
Знаєте, весь минулий рік…
я гастролював з, певно, одним із великих,
якщо не найкращих живих коміків, Крісом Роком.
Ми з ним весь рік гастролювали.
І перед початком гастролей
у Кріса було те, що для нас, темношкірих, не краще за 11 вересня.
Кріса вдарив в обличчя на церемонії «Оскар»… Вілл Сміт,
і це було найбільше божевілля, що я колись бачив.
Якщо дивитися наживо по телевізору, як це робив я,
коли це сталося, я подумав, що то підстава.
Серйозно, і я не був упевнений.
Я почекав, бо на відміну від вас я знаю Кріса.
Я почекав 30–40 хвилин.
Стільки йому треба, щоб дістатися іншої вечірки.
Зателефонував йому у FaceTime, він узяв слухавку.
Від одразу мені сказав:
«Ти єдиний чувак, якому я б зараз відповів».
Певно, Обама й Опра,
усі решта телефонували йому, щоб спитати, чи все гаразд.
А я подумав, що то підстава. Я не знав. Тому й спитав.
Я такий: «То що?» А він: «Що?»
Я кажу: «Боляче було?»
А він: «Так, чуваче, боляче».
Тоді я зрозумів, що все було насправді.
І тоді, лише тоді, мене це образило.
Образило не лише, що його вдарили. Це лише половина справи.
Образило те, що вдаривши його,
Вілл сів назад у крісло й гарно провів решту вечора.
Це був капець. А він такий…
«Дякую».
Трясця, що це?
А тоді весь рік ми гастролювали, і я не міг дочекатися,
що він скаже у своєму виступі про той удар.
Я весь рік йому казав, та коли він зняв свій виступ…
Кріс із породи хитрунів.
Ніколи не знаєш, що він скаже, поки він не скаже.
Я ходив на зйомку його виступу.
Він знімав його на вулиці в Балтиморі.
Ви живете у Вашингтоні, а щось знаєте про Балтимор?
Усі ми знаємо, що протягом років
Вашингтон переживав дуже складні часи.
На жаль Балтимор досі переживає дуже складні часи.
Не всі люди у світі насправді здатні зрозуміти глибину Балтимора.
Балтимор у такому розпачі, що…
Тупак переїхав зі своєю мамою з Балтимора в Окленд у пошуках кращого життя.
А Кріс Рок так наїхав на фарбу.
Не віриться, що він це зробив. Він шокував балтиморську публіку.
Я не знав, що це можливо, і я почав жартувати тут.
Шокував їх. Знаєте, що він сказав, щоб вкусити їх за живе?
Він подивився у натовп… Не очікував, що він це скаже.
Він подивився у натовп. Усі чорні. Чорний Балтимор.
Навіть якщо ти чорний і багатий у Балтиморі,
то розумієш, що вони чимось травмовані.
Кріс їх шокував. Ось що він сказав. Він вийшов до публіки. І сказав…
«Я відмовляюся бути жертвою». А глядачі сказали…
А я за лаштунками такий: «Чуваче, переглянь плівку».
Знаю, що це дивакувато, але це правда,
знаєте, з усього можна сміятися.
Можна сміятися, доки це не трапиться з тобою.
Три місяці. Лише три місяці
минуло після жахливого нападу, який стався з Крісом Роком…
Я був на сцені «Голлівуд Боул».
І якийсь псих…
вистрибнув із натовпу й напав на мене.
Кажу вам, коли таке трапляється з тобою, ти не знаєш, що сталося.
Наче сповільнена зйомка.
Я не знаю того чувака… Я глянув і мовив:
«Боже мій. На мене напали».
А цей вилупок був у лахмітті. Стрибнув на мене як…
Я старий, але прудкий.
Я схопив голову цього вилупка рукою
і натягнув його худі йому на очі.
Я досі відчуваю його голову у своїй руці.
Вона була губчаста.
Він відрощував дреди.
Не такі красиві, як у растаманів.
То були випадкові дреди безхатька з Лос-Анджелеса.
У нього там було листя, палички й кришки від пляшок.
Якесь мастило.
Я такий… Ось так.
І тоді я впав.
Від збив мене з ніг.
Я думаю собі: «Погана ситуація.
Не знаю, чи я зараз помру, чи що буде».
Та в ту мить вразливості,
знаєте, що спало мені на думку, про що я раніше не думав?
У ту мить я подумав,
що охоронцям…
не варто ходити на роботу в модельному взутті!
Тревісе!
Цей чувак, Тревіс, почав ковзати й послизатися
в якихось красивих лоферах і просто впав навзнак.
Я подумав: «Боже мій. Тепер ми обидва на землі.
Доведеться самому розрулювати».
Тож я підвівся… І той малий, що мене збив, теж підвівся.
Ми подивилися один на одного й одночасно усвідомили, що я більший за нього.
І той вишкребок почав тікати.
Я побіг за ним, а тоді сказав: «До біса його».
Я підняв мікрофон.
І сказав: «Зараз я закінчу свій виступ».
Саме так.
За три місяці до того я глузував з Кріса Рока.
А люди мене весь той час питали.
Казали: «Дейве, що б ти зробив на місці Кріса Рока,
якби Вілл Сміт ударив тебе в обличчя?»
І моя відповідь досі не змінилася. «Я не знаю, що б я зробив».
Я ніколи не був у такій жорсткій ситуації.
Але я знаю, чого б не зробив Вілл Сміт.
Він би не розважався решту вечора.
Та ви послухайте.
Ми гарно відгамселили того малого. Добряче його прошкварили.
Не «ми». Я був на сцені, думав над своїми жартами,
а вони віддубасили чувака просто позаду мене. У всіх на очах.
Усі це бачили.
А я сиджу й думаю, що сказати.
Я недорікуватий. З усіх людей я єдиний не можу придумати, що сказати.
Погляньте на мою карму.
У ту мить з усіх людей на світі
Кріс Рок виходить з-за лаштунків.
Підходить до мене перед 20 000 людей,
видирає мікрофон у мене з рук, дивиться на натовп і каже:
«То був Вілл Сміт?»
Слухайте, ті чуваки від сміху зі своїх стільців попадали.
Я стояв там, як дурний.
Я був розлючений.
Бо я собі подумав: «Чуваче, то на мене напали.
На тебе напали три місяці тому. А ти тепер жартуєш?»
Тож я забрав у Кріса мікрофон і вичавив із себе жарт,
але мої жарти заходили вже не так.
Я не знав… Кажу: «То був транс».
А натовп такий…
«Фу. Це Лос-Анджелес, нам подобаються транси. Фу».
Знаю, мені було дуже погано.
Так погано.
Але я знаю, чому він це зробив.
Це треба було бачити на власні очі, та коли він мене збив,
то було наче кіно абощо.
Уявіть собі.
Уявіть улюблену знаменитість.
Усі знаменитості, яких ви можете уявити, були на тому шоу.
Це був найвидовищніший вечір, який тільки бачив Голлівуд.
І коли той хлопець мене перервав, він очистив глядацьку залу.
Мені довелося потім переглядати відео, щоб це побачити,
та коли він мене перервав,
Джеймі Фокс був першим, хто підірвався з місця.
У нього був білий ковбойський капелюх, наче він знав, що так станеться.
Ніколи не бачив того вилупка в ковбойському капелюсі.
І Джеймі почав гнатися за тим чуваком,
наче у фільмі «Щонеділі».
А той малий швидко бігав. У нього все гойдалося та хиталося.
Джеймі зламав собі щиколотки, але продовжував бігти.
Тоді Джон Стюарт з Daily Show вибіг з-за лаштунків,
стрибнув на нього, як суперєврей. Він такий…
Малий побачив, що Джон біжить, тож відстрибнув, а Джон полетів далі.
Швидкий малий. Тоді він розвернувся, побачив пожежний вихід
і побіг туди.
Перш ніж він дістався дверей,
довбаний Пафф Дедді із Bad Boy Records
встав перед дверима. Чувак такий…
Трясця…
Паффі спіймав того козла.
Тоді всі знаменитості вибігли,
бо всі вони побачили в мені себе
і почали вибивати з малого все лайно.
І я знаю, що Кріс за лаштунками мав вигляд, типу йому ніхто не допоміг.
Усі ненавидять Кріса!
Слухайте, там усе було набагато крутіше, ніж ви, певно, читали.
Не знаю, що ви читали,
але малий, поки ми його били,
дістав зі своєї сумочки на поясі пістолет 22-го калібру.
То був кошмар.
Усі почали кричати: «Боже мій, у нього пістолет».
Тоді вже я злякався. Я був позаду, але мені було страшно.
Бо я знав, що всі, хто був зі мною, мали зброю.
Так, якби вони підстрелили й убили малого на сцені «Голлівуд Боул»…
за що я тобі й плачу, Тревісе…
Але Тревіс був рішучий.
Він вибив пістолет із руки малого.
Тоді він узяв його отак, спробував дістати патрони й не зміг.
Він натиснув на гачок, а виявилося, що то не пістолет.
Спереду вискочило лезо ножа.
Думаю, малий збирався мене зарізати.
Страшно до всирачки.
Тож наступного вечора, хоч у мене й не було виступу,
я сказав: «Я маю повернутися на сцену». Я взяв і провів виступ.
Хтось із глядачів викрикнув: «Дейве, що там за напад був?»
А я не знав, що в залі є журналіст.
Я лише сказав, що в того чувака був ніж, який був схожий на пістолет.
За той жарт про мене ще шість тижнів писали погане.
Я тому чуваку навіть нічого не зробив. Це неправильно.
Це було неправильно.
Тоді New York Post пішли в тюрму
і взяли інтерв'ю в мого нападника, наче він якийсь герой.
Я читав те інтерв'ю.
Виявляється, я сам був винен у тому нападі.
Так, я його спровокував.
Я не хотів.
Я жартував про безхатьків.
Виявляється… цей юнак був безхатьком.
І, серйозно, я ніяк не міг про це знати.
Але я вам скажу…
як на безхатька, в чувака були дуже класні місця.
І вони сказали, що я спровокував їх жартами про ЛГБТК.
Виявляється, цей хлопець був бі.
З'явився заголовок, в якому писали:
«Ймовірно на Дейва Шаппелла напав бісексуал».
Я такий: «Імовірно?»
Цей козел точно на мене напав. Я покажу вам запис.
Він імовірно бісексуал.
Я маю побачити, як він смокче член, перш ніж повірю решті цієї статті.
Я прочитав ту фігню в газеті. Я був нажаханий.
Я такий: «Бісексуал? Мене могли зґвалтувати».
Ні. Хоча знаєте?
Це не смішно, тому що…
Бо після всього того божевілля, що сталося,
я пішов у номер готелю.
Я був сам, відчинив двері, а моя дружина там сама.
Вона ридала. Типу ридала.
Я кажу: «Боже мій, що з тобою? Дівко, на тебе теж напали?»
А вона плаче.
І каже мені: «Боже, Дейве».
Вона сказала: «Якби ти сьогодні помер…
ми з дітьми залишилися б ні з чим».
Тоді я зрозумів, що все серйозно.
Я сів на ліжко поряд із нею.
Я дістав із кишені ключі,
яких вона ніколи раніше не бачила.
Вона така: «Ой!
Що це за ключі?»
І я ніжно поклав їх їй у руки.
Я сказав: «Кохана, це ключі від моєї банківської комірки.
Якщо щось, боронь боже, зі мною станеться.
А якщо станеться, то навіть не хвилюйся.
У тій комірці є все необхідне для тебе й дітей.
Я вже про все подбав».
Вона дивилася на ключі.
А я побачив, як вона усвідомлює, про що ми насправді говоримо.
І тоді вона почала плакати ще дужче.
Якщо бути відвертим, я теж трішки заплакав.
І ми дуже міцно обійнялися.
Уявляєте, що дівка заглядала в комірку, поки я був живий-здоровий?
Хіба так можна?
Боже правий.
А тоді вона на мене розлютилася.
Каже: «Трясця, Девіде. Я відчиняла ту комірку». А я: «Серйозно?»
Вона: «Так, і там нічого немає».
Я кажу: «Нічого?»
Вона: «Нічого, крім книжки з твоїми тупими жартами».
Я такий: «Фух».
Кажу їй: «Мила, послухай.
Якщо розповіси ті жарти так, як вони написані,
у вас із дітьми все буде добре.
Це дуже хороші жарти».
Вона така: «Хороші жарти? Що це за лайно?
"Приєднуйтеся до моєї підводної могили"».
Ні. Треба булькати горлом.
Приєднуйтеся до моєї підводної могили.
Боже.
Оце так.
Я вже давно одружений.
Так. Знаєте, я багато різного кажу про свою дружину, але я дуже її кохаю.
Власне, ви б не повірили в те, який я.
Я ревнивий чоловік.
Це правда.
Ось що я скажу вам. Якось я думав, що дружина мене зраджує.
Так, чуваче. Так.
То був один із найгірших днів у моєму клятому житті.
Я не міг цього витримати.
І тепер мені через це ніяково, але я можу про це говорити.
Знаєте, що я зробив?
Повна лажа. Але я це зробив. Я чекав.
Я чекав, коли вона засне.
І довго чекав.
Вона азіатка.
Не міг зрозуміти, чи вона спить, чи ні. Я дивився на неї…
І коли був упевнений, що вона заснула, знаєте, що я зробив?
Я вкрав айфон.
Пішов із ним униз, почав вводити паролі,
намагаючись розблокувати.
Я не міг відгадати пароль.
Тоді я згадав, це ж айфон. Там є розпізнавання обличчя.
Я такий…
І він одразу розблокувався.
І я побачив повідомлення від чувака на ім'я Ерл.
Я не знаю ніякого Ерла.
Я її розбудив.
І кажу: «Прокидайся, трясця! Хто такий Ерл?»
Вона мені: «Про що це ти?» «Ти мені не придурюйся, стерво!
Я відкрив твій айфон. Хто такий Ерл?»
А вона: «Господи, Девіде.
Це Ерл із перукарні, гей».
А я кажу: «Я що, схожий на ідіота?
Звідки мені знати, що цей чувак гей?»
А вона мені спокійно так каже: «Почитай повідомлення й поглянь на фотки».
Я почав читати повідомлення.
«Чувак дійсно пише з якимсь дивним акцентом».
Я погортав, подивився на фотки й не міг у це повірити.
Він виглядав гейово на фотках. Відкритий рот у кожному кадрі.
І тоді я зрозумів, що вона каже правду.
І тоді я відчув себе ідіотом.
Я сказав: «Вибач.
Пробач мені. Гаразд?
Пробач. Ось твій айфон.
Пробач. Лягай спати. Пробач. Просто я…
Певно, я просто був невпевнений,
через усі ті мої зради. Добраніч».
Вона не дала мені піти. Каже: «Якщо ти вже розбудив дівку…»
Тоді дістала з-під подушки мій айфон.
Я такий: «Якого дідька?»
А вона: «Що це за баба на фотці?»
Я кажу: «Як ти розблокувала телефон?»
А вона: «Це легко. Просто розплющила носа,
зробила ось так, і він відкрився». Я такий: «Що за нахрін?»
А вона: «Що це за стерво?» Я кажу: «Віддай сюди.
Дівчино, розслабся. Це не стерво. Це моя подруга.
Дебора».
Я закінчу вечір довгою розповіддю. Ви не проти?
Гаразд. Вона довгенька. Тож уявіть, що я вже закінчив.
Бо я під візьму цигарку. Гаразд?
Я не закінчив, але вдам, що так.
Я б віддав перевагу оваціям стоячи.
Дуже дякую. Добраніч.
Дякую, що не зафукали стоячи.
Це найгірше.
Усе гаразд. Я лише хотів запалити.
Вам подобається, правда?
Гаразд.
Перш ніж створити «Вбиваю їх ніжно», коли мені було 22 роки,
HBO дало мені найбільшу на той час нагоду в моєму житті.
Вони дали мені ефір на пів години,
але це був не зовсім виступ, розумієте?
Це було щось загальне.
Там навіть назви не було. Просто написано «Дейв Шаппелл».
І я знімав його у Сан-Франциско, в місці під назвою Broadway Studios,
що було на другому поверсі будівлі.
А під Broadway Studios був нічний клуб.
І виступ мав тривати лише 30 хвилин.
Я підготувався. Репетирував. Зробив усе, що було треба.
І у вечір зйомки на 20-й хвилині 30-хвилинної сцени
я ніколи не забуду цієї музики.
Музика лупила з нічного клубу, що знизу.
Її було дуже добре чути, і це псувало все моє шоу, я був у розпачі.
Я був молодим хлопцем.
Я правда вірив у те, що роблю.
І я думав, що моїй мрії кінець.
Тож коли я пішов зі сцени, я побіг сходами вниз
до провулка позаду Broadway Studios, де стоять контрольні вантажівки,
тож я відкрив довбані двері з ноги.
І почав кричати на всіх продюсерів.
У шоу-бізнесі я був ніким. Просто хлопцем, що вірив у себе.
Я сказав: «Чуваче, ти все зіпсував.
Та клята музика. Чим ти, трясця, думав?»
І там був один чувак, серйозний продюсер.
Імен називати не буду.
Він підвівся й сказав: «Гей, малий, ану сядь».
Сказав: «Ми нічого не псували.
Ми домовилися з тим нічним клубом
не вмикати музики, а вони не дотрималися умов».
Тоді я сказав: «Хто не дотримався умов?»
І він показав на одного хлопця.
Я ніколи цього не забуду. Це старий білий чоловік,
що сидів сам у «Форді Таурус».
І він каже: «Он той чувак».
Я не марнував часу на питання.
Я пішов до того «Форда Тауруса» і гупнув у вікно.
Сказав: «Відкрий двері, падло. Хочу з тобою поговорити».
Той старий подивився на мене секунду і мудро поїхав нахрін.
І залишив мене у провулку, де я лаяв усіх навколо.
Дві хвилини по тому, буквально за 120 секунд,
інакше й бути не могло,
двері кухні в провулку того нічного клубу
під Broadway Studios відчинилися.
Там стояв той самий старий, але цього разу з підкріпленням.
З ним були двоє здорованів, які дивилися на мене…
А він був спокійнісінький.
Він сказав: «Ти, йди сюди.
Хочу з тобою поговорити».
У тому віці я нічого не знав про вулиці.
Але пізніше я дізнався, що то були російські бандити.
Не знаю, що вам відомо про російську мафію,
але ті чуваки вбили Дензела у фільмі «Тренувальний день».
Усі продюсери знали, з чим я зіткнувся.
Вони сказали: «Дейве, не ходи туди».
А я їм: «Пішли ви всі».
І я увійшов до тієї кухні, а вони зачинили за мною двері,
стало збіса темно, і я знав.
Я не дурний. Я знав, що я в халепі.
Але ви маєте зрозуміти,
я вірив у те, що роблю, і мені було начхати.
Я продовжував лаяти тих вишкребків.
Розповідати, як вони зруйнували моє життя.
І той старий не вірив у те, що я все те на них вивалюю.
І коли я перевів дихання, він обережно мене зупинив.
І сказав: «Слухай, малий.
Твої друзі тобі збрехали».
Він сказав: «Ми домовилися.
Але твої друзі так мені і не заплатили».
І коли він це сказав, я усвідомив, що я замкнений на кухні.
Я зрозумів, що він каже правду, а отже, я неправий.
І в ту мить, коли я усвідомив, що я неправий,
уперше мені стало страшно.
Розумієте, як цікаво, коли віриш у те, що абсолютно правий.
Можна сп'яніти від відчуття того, наскільки ти правий.
Ось чому геї такі люті.
Але я не прогнувся.
Друзі, ви б дуже мною пишалися.
Було страшно, та я не ввімкнув задню.
Я сказав: «Що ж, сер, тоді я маю перед вами вибачитися.
Але я вважаю, з якої б причини не звучала та музика,
вона зруйнувала моє життя».
І той старий поглянув на мене зі співчуттям у очах.
Він підійшов до мене і обережно поклав руку на мої щоку.
Маю зізнатися, це позбавляє тебе чоловічих рис.
Я стояв і дивився на руку того чувака на моїй щоці, типу…
А він каже: «Ти справжній чоловік».
І поплескав мене по щоці.
Дуже м'яко.
І так просто двері знову відчинилися.
Світло з провулка залило кухню,
і я просто вийшов звідти живим.
Я вижив, щоб битися… іншого дня.
А в ту мить
я засвоїв один із найважливіших уроків у моєму житті,
яким маю з вами поділитися.
Ось цей урок.
У вашому житті в певний момент
найбільша мрія того моменту більша за той момент.
Я дуже великий мрійник.
Так, я не брешу.
Сьогодні мені наснився сон, цієї ночі,
що я 14-річний хлопчик,
а живу як 50-річний чоловік.
У мене дуже сильні сни.
Сьогодні я гуляв Вашингтоном.
Раніше я був бідним у цьому місті,
і весь день мені казали: «Привіт, Дейве. Привіт».
Наче знають мене особисто, а я знаю їх.
І я сказав собі: «Боже, Дейве, який сильний сон».
А тоді іноді…
Іноді… Я почуваюся звичайним.
Просто почуваюся собою.
Може я запалю трави, буду в клубі й почуватимуся ніяково.
Але в клубі я побачу хлопця, про якого ніхто ніколи не чув.
Але він працював весь тиждень і купив собі пляшку чогось,
а ця дівка приносить їм шампанське й келихи.
Я собі уявляю подумки, що він перс.
Він танцює якийсь дивний перський танець.
І з ним шість дівок за столом, бо на столі багато випивки.
І вони весь час такі: «Ну-бо, Сено!»
А я дивлюся з іншого боку зали й думаю: «Боже мій.
Я уві сні того хлопця».
Чую, як він каже своїм друзям: «Агов, як учора було в клубі?»
«Було фантастично. Мені принесли пляшку.
Я бачив Дейва Шаппелла в клубі, а він дивився типу: "Хто це?"»
І це прикол життя.
Треба бути достатньо мудрим, щоб розуміти, коли ти живеш уві сні.
І треба бути достатньо скромним, щоб прийняти, що ти в чиємусь сні.
Ось чому…
Ось чому я не оцінюю вчинки Вілла Сміта та Кріса Рока.
Бо ви, друзі, дивитеся на них, як на великих,
а я — як на інших мрійників.
Не мені їх судити, бо я бачу себе в них обох.
Я і є Вілл Сміт.
Я — чоловік, який більше не може терпіти
й виб'є все лайно з кожного,
хто скаже погано про мене чи тих, кого я люблю.
І я Кріс Рок.
Я той чоловік, якого можуть ударити в обличчя на очах у цілого світу,
а він не втратить самоконтроль, щоб нічого не зіпсувати.
Так… чинять… чоловіки.
Чоловіки встановлюють кордони.
Чоловіки укріплюють кордони.
І чоловіки випробовують кордони.
І жоден чоловік не випробовує більше кордонів,
ніж чоловік-транс.
Коли я бачу іншого мрійника, висловлюю йому найвищу повагу,
навіть якщо не розумію, про що він мріє.
Я можу розпізнати мрійника.
А я зустрічав багато сильних мрійників.
І немає сильнішого
мрійника, ніж чоловік, що називає себе
Ліл Нас Ікс.
Я бачив цього чувака на вечірці. Не знав, що він за один.
Але коли він прийшов на вечірку, я одразу зрозумів, що він мрійник.
Кожен на вечірці був ще одним мрійником.
Усі були знамениті.
Та коли прийшов цей чувак,
він був одягнений як C-3PO. Він сяяв.
І всі такі: «Боже, ось і він. Це Ліл Нас Ікс!»
Я не знав, хто він. З якоїсь причини
з-понад усіх мрійників він підійшов до мене.
І сказав: «Я хотів зняти з тобою відео».
Я не знав, що за хрінь він верзе. І відповів: «Що?
Яке ще відео?»
А він просто дивився на мене типу…
«Ти знаєш, яке відео», — і пішов.
А я дивився йому вслід. Я сказав: «Друже». Кажу…
«У цього чувака дуже потужна мрія».
Знаєте, що це мені нагадало?
Як ми ходили до початкової школи.
Пам'ятаю, вчитель питав, ким хто хоче стати.
«Тіммі, ким ти хочеш стати, коли виростеш?»
Тіммі поводився, наче знає.
Він встав і сказав: «Я хочу бути пожежником».
А вчитель йому: «Тіммі, це прекрасна мрія».
Але Тіммі казав несерйозно.
Тіммі сказав, що хоче бути пожежником,
бо глибоко в душі Тіммі приваблював вогонь.
І коли йому виповнилося 14 років, він був відірваним піроманіяком,
що грався із гасом і сірниками, як бісів експерт.
Одного вечора він поїхав у центр зі своїми друзями побавитися вогнем,
і спалив склад.
І він не знає, що там було 13 працівників
із Сальвадору на тому складі.
Вони там застрягли й згоріли живцем.
Чи це не трагедія?
Ну, то був нещасний випадок.
Йому 14 років. Але він темношкірий.
Тож його судили як дорослого.
І Тіммі отримав довічне.
Мрія відклалася.
«А ти, Біллі?
Біллі, ким ти хочеш стати, коли виростеш?»
Біллі встає й каже:
«Я хочу стати президентом Сполучених Штатів».
А вчитель: «Боже, Біллі.
Біллі, це чудова мрія».
А Біллі каже серйозно.
Біллі все робить правильно.
Чувак отримує високі оцінки, входить до шкільної ради.
Навіть ходить на позакласні заходи,
типу до хору чисто заради резюме.
Він на шляху до президентства.
І ось на перших курсах він з'їжджає.
Коли йому 16, його дівчина вагітніє,
і він має покинути навчання, щоб звести кінці з кінцями.
На щастя, влаштовується до місцевого супермаркету.
У 20 років
чувак дослужився до помічника менеджера у Walmart.
Він наймолодший в регіоні.
Він каже: «Боже, якщо так далі піде, за чотири роки
я можу стати менеджером.
Ще за шість років після цього
можу стати навіть регіональним менеджером
і керуватиму трьома супермаркетами».
І ось він бачить загальну картину. Знає, куди веде його шлях.
І він чинить самогубство.
«А ти?
Ким ти хочеш стати, коли виростеш?»
«Я не хочу казати.
Бо не хочу, щоб інші діти з мене сміялися».
«Нехай собі сміються.
Це ж твоя мрія.
Володій своїми мріями, щоб вони здійснювалися.
Кажи про них уголос і з гордістю.
Ким ти хочеш стати, коли виростеш,
Ліл Нас Ікс?»
Чувачок встає перед усім класом.
«Я хочу бути найгейовішим чуваком на світі».
«Я хочу зняти відеокліп,
у якому з'їжджатиму на жердині вниз, до самого пекла,
смоктатиму член диявола о десятій годині на каналі BET,
коли всі діти вже не сплять і можуть мене бачити».
Неймовірно, але це єдина мрія, що здійснилася.
Тому я тут.
Сьогодні.
У місті, де я створив мрії, якими живу.
Бо я хочу сказати вам усім, що вони здійснилися.
І хочу подякувати вам усім за те, що зробили мене тим, ким я є сьогодні.
Так, я живу в дуже потужній мрії.
Щоразу, як я приїжджаю до цього міста і стою перед вами,
я розумію: «Боже мій, та це зовсім не моя мрія.
Вона ваша, і для мене честь бути в ній».
Дуже дякую тобі, Вашингтоне.
До наступної зустрічі.
І ЯК ЗАВЖДИ ЕЛЕЙН
Переклад субтитрів: Руслан Поліщук
Захищено червоним, чорним і зеленим,
а також перехрестям із ключем.