Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
No us mogueu, majestat.
No em puc creure que no necessiti descansar.
Us heu tornat a estirar el vestit?
No ho he fet expressament.
Seieu recta.
Hi ha cap problema?
El meu marit el faria decapitar si el veiés.
Tinc la impressió que el gran duc volia que capturés la vostra bellesa.
No podem escatimar.
Així.
S'ho ha repensat?
Em temo que m'estimaria més mantenir el cap enganxat al cos, majestat.
Us he de demanar que seieu en posició recta.
S'està fent etern.
Sí.
Un bon retrat demana temps.
Ja me n'he adonat.
Com una seducció.
Sr. Cazotte.
Srta. Zimmermann.
Sr. Cazotte!
- No m'ha pagat el lloguer. Si no paga... - Apreciada senyora...
Li he ofert fer-li un retrat, oi? Si sabés el valor...
No vull un dibuix de mi mateixa,
vull diners.
I estan de camí, confiï en mi, aviat els tindrà.
Somrigui, fa un dia fantàstic. Tot va bé.
Majestat, em sento molt honrat per la invitació.
Gràcies per haver-me convidat.
Em complau profundament ser aquí.
Gràcies.
Vostres majestats, em sento molt honrat per la invitació. Gràcies.
El pintor.
Espero que estigueu satisfet amb l'obra, majestat.
Un pintor?
És bonic, oi?
S'hi assembla molt.
Però alhora, no.
No hi entenc, d'aquestes coses. Però si tu ho dius.
Interessant.
Ha dit: "Però alhora, no".
Crec que l'art ha de ser més que una imitació de la realitat.
Com un poema al qual no sempre es troba sentit.
- Què està dient? - Dispensi, em dic Cazotte.
Soc l'autor del retrat. Soc artista, pintor, home, etcètera. I vostè és?
Dispensi.
La meva filla.
- La seva filla? - Sí.
Sr. Cazotte.
Sembla abatut. No s'està divertint?
Molt, vostra majestat.
Digui'm en qui s'està fixant.
Fixant?
Sí, és força evident.
M'ho pot explicar tot.
No soc gelosa, al contrari.
M'encanta conèixer les passions dels altres amb tot luxe de detalls.
De fet, he vist una...
una senyoreta.
- On? - Allà.
Sí, l'Ehrengard.
- Ehrengard. - Sí, és adorable.
El seu pare era l'ajudant del meu sogre.
Una família estricta.
Me n'he adonat.
Li ha agradat el retrat? El seu talent l'ha impressionat?
No ben bé.
No es desmoralitzi.
Un jove em va dir fa poc que la seducció necessita temps.
Com pintar un retrat.
De fet, per això l'he convidat avui.
Un retrat nou?
No, el seu talent per a la seducció. Vingui.
Recorda el meu fill?
- Un home jove i guapo, majestat. - Sí.
Ens ha d'ajudar.
- Ah, sí? - Sí.
Coneix l'Acte de Successió?
- No... - Ja m'ho pensava.
El tron no ens pertany categòricament.
Recorda que l'antic gran duc no tenia fills, oi?
- La veritat és que no... - Només escolti.
I el meu marit no n'és descendent directe.
Hi va haver una disputa sobre el tron entre tots els cosins,
i el meu marit la va guanyar. Allà hi ha un dels seus cosins.
El comte Marbod.
I la comtessa Orsyla.
Ens observen com falcons.
El problema és que el gran duc està molt malalt.
- Els metges no hi poden fer res. - Em sap greu, majestat.
Sí, és devastador.
El meu fill s'erigeix en hereu del tron,
però com que no està casat, no el pot heretar.
Potser en altres circumstàncies, però...
- El tron no és vostre categòricament. - Exacte.
Com us puc ajudar, majestat?
El meu fill.
Miri el jove príncep
i les dones que l'envolten en ramat.
Però amb prou feines se les mira.
Ni els somriu.
Una vida d'amor, d'erotisme.
No l'hi interessa en absolut.
- Entenc què vol dir, majestat, però... - Però què?
El fruit noble madura lentament.
Ja l'hi he dit, no tenim temps.
Cal que el príncep Lothar trobi una esposa aviat,
si no, el tron serà per a...
el cosí del meu marit.
És molt confús, però les regles són aquestes.
- Només per... Sí. - Vostè, senyor Cazotte, la seva feina...
Ha d'incitar la passió del meu fill.
La belle passion.
- Jo? - No se m'acut ningú millor.
- No sé si soc el millor. - És clar que l'és.
Posi el preu.
No és un tema econòmic, majestat.
Però insisteixo que cal recompensar-lo pel seu esforç.
El que sigui.
Utilitzi la imaginació.
- L'Ehrengard. - L'Ehrengard?
En vull pintar un retrat.
Potser ho podríeu organitzar.
Molt bé.
Faré el possible.
- Però me n'haurà d'explicar els detalls. - És clar, majestat.
Quedi's el canvi.
Algú de la cort vindrà a recollir la resta de les meves pertinences.
Dispenseu, senyor.
Em dic Cazotte, soc artista.
La vostra mare i jo passejàvem pel jardí.
No us vull fer mal, senyor.
Però quan us he vist aquí dret, m'ha semblat...
Disculpeu, m'ha semblat que estàveu una mica trist.
- Em volen casar. - Qui?
Els meus pares.
- Tothom. - Vaja.
I vós no ho voleu?
No.
Perquè voleu conservar la llibertat. És clar.
¿I us dic, senyor meu, que vós,
amb tot el respecte, és clar, no ho heu acabat d'entendre?
El que veieu
com una presó,
en realitat és una alliberació.
Permeteu que li mostri alguns esbossos.
La vida amorosa.
Sí, aquest és bo.
Hi veieu poesia?
Aquest us agrada.
- Us el regalo. - Sí.
M'he guanyat la confiança del príncep.
Majestat, el meu honor m'impedeix revelar en detall
les converses que hem mantingut aquests dies.
Només puc dir que he estimulat la seva imaginació tan bé com he sabut.
Recordo recitar passatges de Decameró i els Contes de Canterbury,
sobre el moliner i la dona de Bath.
Sobre la meravellosa bellesa que existeix,
sobre els sedosos pètals de rosa, els grans cors intoxicats de sang
i sobre encendre una tercera espelma amb la torxa pròpia.
Proposo que faci un viatge.
Un viatge?
Al castell de Liechtenstein.
Hi pinto un retrat de la família i hi voldria portar el príncep,
presentar-lo a les filles. No sense el vostre permís, és clar.
Però ja ho vam intentar amb Liechtenstein. Són hòrrids, del tot desproveïts d'encant.
No la més jove.
- Ludmilla. - Només és una nena.
El temps passa volant. En fa divuit la setmana vinent.
Ah, sí?
Coneix bé la família?
En vaig pintar els retrats fa temps, sí.
Això i prou?
Majestat, quina idea teniu de mi?
Potser no hauria de tenir gaires expectatives.
No en tinc, però tinc esperança.
Senyor, he pensat que potser us podríeu posar això.
I vestir com un camperol?
No, com el meu aprenent. Però sí, anònimament.
Us podreu apropar a la Ludmilla sense la càrrega del vostre títol.
Com és ella? És com la rosa,
la fragància de la qual, innocentment,
tempta a collir la flor aquell qui s'hi apropa.
I ningú l'ha collit encara.
Tanqueu els ulls i imagineu la dona més bella que pugueu.
Les mans fermes i blanques,
els malucs,
els genolls,
els turmells,
la veu de vellut i l'alè suau.
Esteu a punt, senyor?
Bé, som-hi.
Majestats, crec que això és tot.
Però encara hem de fer un petit retoc.
Princesa Ludmilla, heu florit amb molta rapidesa.
Des que vaig ser aquí fa dos mesos, us heu transformat totalment.
M'agradaria demanar-vos si us podeu quedar aquí una estona, sola.
M'agradaria fer algun canvi.
Mare, pare, puc?
Us he de demanar que abandoneu la sala, majestats.
Si he de copsar la seva bellesa única,
es necessita una mica de distància del seu rol de filla petita.
Vine.
- Necessitem el cavallet més a prop. - Sí, senyor.
Vejam.
- Em poso vermella. - No.
- No em pinti la cara vermella. - L'hi prometo.
Res de vermell.
Aixequeu una mica la barbeta. Així.
Us he de confessar que soc molt afortunat, senyora.
Mai no havia tingut un assistent tan traçut.
Té un esperit artístic com cap altre que hagi vist abans.
I, disculpeu,
oi que és guapo?
- Sí, molt guapo. - D'allò més guapo.
Guapo i amb una ànima molt talentosa. Troba la bellesa on ningú més la veu.
Això és talent.
L'essència pura del talent.
És increïble. De fet, va ser idea seva refinar el vostre retrat.
- Sí. - No.
"No li fa justícia.
Amaga una bellesa més gran", em va dir.
- No ho va dir. - Sí que ho va fer.
Li vaig donar la raó.
- No. - Sí.
Però és una pena.
És una pena que sigui tan tímid.
Però és una característica de molts grans artistes, oi?
- No ho sé. - És així, us ho ben juro.
- D'on és? - D'on és?
És de llinatge noble.
Igual que vós.
És hora que reveleu la vostra veritable identitat, altesa.
- Jo? - No.
Sisplau, asseguri's que ningú destorba la princesa.
I van desaparèixer com dos cadells juganers.
No!
Vine.
Van passejar pels jardins del castell.
És vostè un geni, Sr. Cazotte.
El vostre fill tenia el desig a dins, jo només l'he estimulat.
Ha fet un gran servei al nostre llinatge.
Ha estat tot un plaer.
- Tingueu-ho present. - Sí.
Sí.
- Què és això? - Em temo que l'he de decebre.
- Sí? - He parlat amb el general Schreckenstein.
És impensable que pugui pintar un retrat de la seva filla.
Consideri's afortunat que no esmentés el seu nom. No s'ho va prendre bé.
Vaja.
- Ostres, està... - No, i ara, majestat, res d'això.
Ha estat un plaer ajudar-vos, però no cal que em pagueu.
- El casament. - Sí.
La boda del meu fill. Insisteixo que accepti la invitació.
Accepteu aquests anells sagrats i consagrats.
Intercanvieu-los i deixeu que siguin un símbol del pacte infrangible
que avui us feu l'un a l'altra.
Ludmilla, en nom del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant,
et prenc com a legítima esposa.
Lothar, en nom del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant,
et prenc com a legítim espòs.
La unió en què us endinseu,
l'autoritzo legalment en nom del Pare, del Fill i de l'Esperit Sant.
Amén.
Tots els que esteu reunits aquí avui,
sou testimonis de la validesa d'aquest pacte sagrat i infrangible.
No permeteu que l'home separi allò que Déu ha unit.
Confirma hoc deus quod opratus es in nobis.
Amén.
I alto!
Sr. Cazotte, faci les maletes i acompanyi'ns.
Vostra majestat.
Oh, és aquí.
Esteu enutjada.
Hi ha un hereu de camí.
- Enhorabona. - No, gens ni mica.
- Gens ni mica? - No.
Naixerà a finals de maig.
- Sí? - Sí.
- És d'aquí a quatre mesos. - Sí, suposo.
Quatre mesos, no nou.
Està rient?
- No veu que és un escàndol? - Sí, majestat, disculpeu.
Déu,
el Senyor, que és un gran artista,
de vegades vol que la seva pintura s'apreciï de lluny.
D'aquí a 150 anys, aquest predicament al qual us enfronteu, serà un idil·li pur,
format per la joia dels espectadors. Are és massa aviat...
Prou de bajanades.
El que miro de dir
és que els vostres súbdits tindran el cor alegre
en saber el problema que us vexa. Tothom s'entendreix amb els enamorats.
Ja li he dit com ens ha costat mantenir els Babenhausen al marge.
- Oh, a causa del cosí... - Marbod.
Potser la promiscuïtat s'accepta entre artistes.
Per a nosaltres és la fi.
Desheretaran en Lothar
si es coneix que l'infant s'ha concebut abans del matrimoni.
- Què fareu? - No ho sé pas.
El seu fill i la seva dona han de ser relegats d'aquí.
Fora de la vista pública.
Amagats?
Sí, seria ideal.
- Però per què? - Per mantenir la gent en la ignorància.
En la ignorància?
Sí, us he explicat com la seducció pot ser una mena de vocació.
Sí.
S'ha de poder seduir les masses de la mateixa manera.
Parla molt, però diu molt poc, n'és conscient?
Me'n sento una mica responsable.
Em vau demanar que li obrís els ulls als encants del sexe femení.
Els ulls i prou.
Però majestat,
la providència ha vingut a ajudar-nos.
Hem d'estar a l'altura.
Crec que sé una manera de solucionar-ho.
Primer, vós i sa majestat ho heu d'anunciar al poble.
Apreciats ciutadans de Babenhausen.
La data del feliç esdeveniment s'ha de fixar a la tardor...
"...el mes de setembre."
Anunciareu que la princesa Ludmilla, seguint el consell del metge de la cort,
ha de reposar al llit molts mesos
- i viure en calma absoluta. - "... calma absoluta."
Calma absoluta? Però on?
Bé, seré responsable de trobar un indret el més desolat i reclòs possible.
Ben lluny del món.
Per arranjar-ho tot harmoniosament.
- S'ocuparà de la decoració? - Sí.
És vital que ningú vegi la princesa Ludmilla
fins que faci sis mesos que ha nascut el nen.
Jo m'hi quedaré tot el temps.
Per veure que tot va bé.
Ho pot fer?
Sí.
Ara té dubtes.
No, majestat. Se m'acaba d'acudir
que la princesa Ludmilla necessitarà una dama d'honor.
No qualsevol ni una centrada en les xafarderies de la cort,
sinó algú triat amb cura.
- Algú en qui puguem confiar. - És clar.
La seva naturalesa, educació i aparença
han de justificar que sigui l'escollida.
- Hi esteu d'acord? - I tant.
A més, ha de ser jove i amable,
ja que, durant la reclusió, la princesa voldrà tenir companyia
d'edat i temperament similars.
¿I on podem trobar una noia agradable de l'alta societat
amb una gran dignitat i un cor lleial infal·lible...?
Ho està tornant a fer. Parla i parla...
Dispenseu, només vull dir... Coneixeu cap dona així, majestat?
Us ve algú al cap?
- L'Ehrengard. - Déu meu. Exacte.
- És de por, Sr. Cazotte. - Què vol dir, majestat?
Té la intenció de seduir-la.
No.
Té raó.
És cert.
Us dec la veritat.
Sou l'única persona que conec que entén els artistes.
De debò.
Perdoneu, us puc exposar els meus pensaments?
Endavant.
La veig.
Una dona jove amb un vestit blanc, filla de guerrers,
en la visió dels quals no ha existit mai ni l'art ni l'artista.
I això és precisament perquè, com Michelangelo, exclamo:
"En aquell bloc de marbre,
s'amaga el meu triomf més gran."
Michelangelo, bloc de marbre, guerrera amb vestit blanc a banda,
els Schreckensteins són luterans. I una raça molt estricta, com li deia.
Pràcticament puritans.
Són tots militars.
No s'hi podrà apropar pas.
Pot ser.
Aquest cop ha apuntat massa alt.
Segurament.
Però no dubto.
Vull que fem una aposta.
Una aposta?
No aconseguirà l'Ehrengard.
I si me'n surto?
Si la sedueix, li ofereixo feina de per vida a la cort.
Així com una estança d'artista allà on vulgui.
Podrà fer el que vulgui, els embolics que li demani el cor.
I si perdo?
Tornarà a pintar el meu retrat.
I aquest cop, no em rebutjarà.
Entesos.
El gran duc i jo recordem el seu servei lleial al seu pare.
Va ser el més destacat de la meva carrera.
L'assumpte que ens ocupa... No n'han de parlar amb ningú.
Ni tan sols el gran duc.
Però, digueu-me com heu pogut avaluar les qualitats de la meva filla?
El cert, senyor,
és que, en aquest cas, l'honor correspon al meu confident.
Sr. Cazotte.
Vaig veure...
que dins tenia una...
jove valquíria.
Criada amb les virtuts militars més severes.
Una donzella en una llarga fila de guerrers.
Un ardent àngel jove increïblement apropiat,
amb una espasa en flames per guardar el paradís dels enamorats.
M'emociono. Però crec que té una gran fortalesa.
I veig d'on li ve.
Poca-soltades.
Així i tot,
Cap Schreckenstein ha girat l'esquena al duc.
Tota la nostra família us està profundament agraïda.
Ehrengard, fes les maletes.
De seguida, pare.
- Només una cosa. - Sí?
Puc dir adeu a en Kurt?
En Kurt?
El meu promès, vostra majestat.
És clar que et pots acomiadar del seu promès.
Gràcies de nou, Ehrengard.
És un honor servir el meu país.
Ets una bona noia.
Oi, Sr. Cazotte?
- Per descomptat. - Sí.
Descansa, Ehrengard.
Vostè també, majestat.
Sí, descansi bé, Ehrengard.
Bonne nuit.
Quin xarlatà més pompós.
He trobat un indret remot.
Sí?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Sí.
- Fa anys que està desocupat. - Exacte.
Benvinguts.
El metge, el professor Putziger.
Es quedarà per supervisar la salut de la princesa,
El cotxer, el Sr. Podolski.
I l'eminent dama d'honor en cap, la comtessa Poggendorf.
Sempre ha estat la donzella més lleial.
I l'Ehrengard.
Ehrengard, ja ho saps.
Et desitjo molta sort.
Aquest mirall s'ha d'abrillantar. Quan puguin.
El vestíbul. Tanquin les portes per evitar corrents.
- Sr. Cazotte? - Digui.
- Li puc fer una pregunta? - És clar.
És vostè una mena de servent de la cort?
No, només serveixo les arts, soc pintor.
El vestíbul.
- Sr. Cazotte. - Sí?
Recordo quan el vaig conèixer.
- Sí? - Al gran ball.
Era al costat del retrat que va pintar de la gran duquessa.
No me'n recordo.
Soc força bo recordant cares,
però no situo la seva.
No pretenc ofendre-la, però...
Ofendre'm?
Tant me fa.
Ara saludin!
I somriguin.
És com un conte de fades.
Em complau sentir això.
Volia crear un lloc
on la princesa pogués portar un cupido al món.
- Són per a mi? - Sí que ho són.
- Gràcies. - De res.
Cazotte.
Majestat,
la nostra petita cort s'ha adaptat ràpidament a l'atmosfera romàntica.
Pel que fa a la relació entre la princesa Ludmilla i la donzella,
la princesa, plena de la dolçor de la vida, com una abella,
com una abella que va al rusc,
no hi pot veure res menys que una germana.
- És cert que el teu promès és un soldat? - Sí, és cert.
Però deus tenir por. Què passa si un dia l'envien a la guerra?
Això fan els soldats.
Li vaig ensenyar esgrima. A casa meva, tothom n'és expert.
A canvi, em va ensenyar a disparar.
Sí, molts cops.
Vols criatures?
Pel que fa a la nostra aposta, majestat, he d'admetre amb total honestedat
que progresso lentament i hi ha molt pocs avenços.
Sr. Cazotte.
Ah, Ehrengard.
Es lleva d'hora.
Sí, normalment em llevo aviat.
Muntarà a cavall?
- Dispensi? - Muntarà a cavall?
Vol venir amb mi?
- O si hi vol anar sol... - No.
No.
Està bé.
Suposo que no hi ha problema.
Deixi'm pensar.
És clar, per què no?
- Bon dia, Sr. Podolski. - Bon dia, Sr. Cazotte.
- Prepara el meu cavall? - El seu cavall?
Sí, doni'm el mateix que ahir.
Ahir?
Qualsevol cavall.
Sí, senyor.
Ve o no?
Vagi passant, ara l'atrapo.
Estàs cansat.
T'he forçat molt?
Miri.
La resplendor alpina.
És una interacció estranya dels colors de l'espectre a l'atmosfera.
Resplendor alpina?
Sí.
Això mateix.
Ja s'esvaeix.
Sí, naturalment.
Ha revelat la seva essència més profunda i ara només es pot autoanihilar. Pam!
El dia serà clar.
És un miracle.
No!
Creu que seria possible que em portessin el meu cavall?
El seu cavall?
Aquests són massa dòcils.
Sí que ho són.
El seu, no?
Es diu Wohtan.
Només el puc muntar jo.
Ja m'ho penso.
Sr. Cazotte.
Sr. Podolski, què hi ha?
Ve algú.
Fes-los fora.
No puc. És el cosí del gran duc.
Hem vingut a veure la princesa.
Soc el cosí del gran duc.
Redeu, quina sorpresa. Em temo, però, que la princesa està malalta.
Serà una visita breu.
Li hem portat un cistell amb obsequis.
Hauran de tornar en un altre moment.
- O donar-m'ho. - Menjar deliciós.
Com poden imaginar, la princesa no pot rebre visites en el seu estat.
M'estàs fent fora?
- Soc el missatger. - Insisteixo.
- Escolti... - Què t'has pensat?
- Jo només... - Aparta!
Marbod.
Quina sorpresa.
Érem a prop i...
Portem obsequis per a la princesa.
M'asseguraré que els rebi. Està molt malalta.
Serà una visita curta.
És contagiós. Està en quarantena.
- Però... - A reveure.
Lothar, apreciat Lothar. Només és una visita de no res.
- Has vist com mentia? - És clar.
I aquell xarlatà. Has vist els parracs que duia? Ni que fos carnestoltes.
Hem de ser a prop.
Dúiem regals als del castell,
però no reben visites.
Coneix cap empleat del castell?
- No em fico on no em demanen. - Esperi.
Potser es podria repensar la seva postura.
Avui tornem a Babenhausen.
Ja sap on trobar-nos.
Vostra majestat,
ja ha passat un altre mes i el naixement és imminent.
Sé que, per la naturalesa de la situació, no ens podeu visitar.
Permeteu-me que li transmeti algunes impressions.
Començaré per anunciar-vos bones notícies.
He tingut un cop de sort.
No podia dormir i vaig decidir sortir a fer un tomb pel bosc.
I la vaig veure.
De cop, em vaig adonar
que els déus m'havien concedit un motiu únic.
Tenia tota la raó en l'avaluació que vaig fer de la seva bellesa.
Però hi havia més.
La generositat dels déus era encara més inconcebible.
Us demano que no ho vegeu explícit i que no penseu que soc un escopòfil.
La situació tenia un punt pintoresc.
La llum, el llac enmig del bosc, la dona dins l'aigua,
el paisatge, d'allò més màgic,
tot demanava a crits ser immortalitzat en forma d'art.
I aquest quadre que m'han encarregat que pinti,
El bany d'una nimfa al llac del bosc
o El bany de Diana, seria en si mateix una meravella,
una glòria, el moment àlgid de la meva carrera com a artista.
¿De quina altra manera possible la puc fer més meva que capturant,
copsant i fixant en el meu llenç cada línia i tonalitat del seu cos,
de manera que ningú en aquest món ens pugui tornar a separar?
Aquesta obra necessita paciència.
Així que espero.
Mai li toco els cabells,
ni li acaricio la mà.
En canvi, m'hi apropo de maneres diferents.
Wohtan, hola!
Els dies passen, majestat, a passes petites i prudents.
"...pel meu cor."
Ehrengard.
Hola.
Gràcies per la carta.
- T'he trobat a faltar... - No ens podem veure així.
Per què no?
No ho puc dir.
Estaré estacionat aquí durant tres mesos.
Potser algun dia t'ho podré explicar.
A reveure, amic meu.
Ehrengard! Ha trencat aigües!
Encara no.
Sr. Podolski, porti la gran duquessa.
- On és la criatura? - Majestat.
Primer, el castell tremolava de por,
però quan hem sentit el primer plor a la cambra de la princesa,
tot ha canviat radicalment.
Digui'm la veritat,
és saludable?
És el nen més bonic que ha vist la llum del dia a Babenhausen.
Ets aquí! Deixa-me'l veure.
Vine.
- Vine. - Deixa-me'l veure.
- No és meravellós? - Deixa que el vegi.
Enhorabona.
- S'assembla a mi, a l'àvia. - Sí que s'hi assembla.
No és la criatura més bonica que ha vist mai?
Fins i tot jo, majestat, que no soc gaire sentimental,
he d'admetre que estic bocabadat amb la bellesa del nadó.
I l'Ehrengard.
Hi ha progressos?
Per primer cop, sense adonar-se'n,
s'ha enamorat.
Tan aviat?
No de mi, majestat, del vostre net.
- Oh! - Sí.
- Oh, no.
Ha perdut tot l'interès en vostè, Sr. Cazotte?
I ara, al contrari. Em va perfecte per al meu propòsit.
Enamorar-se del déu de l'amor pot ben ser,
parlant d'algú amb el seu tarannà i energia,
el primer pas del camí a la rendició, majestat.
Sembla que estigui desesperat.
La figura de Cupid.
L'encarnació de l'amor.
- La nina més fatal, creieu-me. - Mare.
- T'espera el cotxer. - Sí.
Ja marxeu?
Els Marbod no em treuen els ulls del damunt.
Ningú, absolutament ningú, fora del castell pot veure el nen.
- Entesos? - És clar, majestat.
- I tu, Lothar? - És clar, mare.
Una última cosa. Hem trobat una dida.
Es diu...
Lisbeth.
És local. La farem venir aquí.
És de confiança?
Ens n'hem assegurat.
Lisbeth, vine a casa de tant en tant. Qui es cuidarà de mi ara?
Ja ho he deixat lligat amb el veí.
Per què has de viure allà?
Podries anar venint a casa.
Deixi anar la porta.
- Lisbeth? - Som-hi!
Lisbeth? Puc...
- Vingui. - Sí.
- S'ha pres el seu temps. - Em sap greu.
He fet preguntes, però no hi ha novetats.
Rosenbad ha estat molt silenciós.
Per què ens fa venir?
Hi ha esdeveniments nous.
- Una copa? - Sisplau.
Malauradament, només em queda una ampolla molt cara.
Ja pot ser bona.
La cort ha contractat algú nou.
Qui?
Una dona.
I què més?
Una dona amb criatures.
Com se n'ha assabentat?
El veuen?
N'és el marit.
Seu allà cada nit, desesperat.
Parlin amb ell.
Dispensi.
Què ens pot dir de Rosenbad?
És tot una gran mentida.
I ara he perdut la dona.
Havia de treballar al castell com a donzella.
Com a donzella d'una dama jove i consentida, i no em permetien parlar-hi.
Però,
després...
Vaig prometre que no en diria res.
Senyor,
el gran duc és el meu cosí.
En nom del ducat, li ordeno que ens digui el que sap.
D'això...
Ja hi ha un nadó al castell.
Ho sabia.
Hem d'escriure al teu cosí per dir-li que exigim veure'ls.
La trobo molt a faltar. Em poden ajudar?
Tinc feina per a vostè.
Si es pot apropiar del nen, tornarà a tenir la Lisbeth.
- Apropiar-me'n? - Sí.
I com a mostra de gratitud per la seva heroïcitat,
m'asseguraré personalment que obté una posició molt prominent a la cort.
quan la meva dona i jo assumim el tron.
No creu que la Lisbeth estaria contenta i orgullosa?
Bé.
Això és el que ha de fer.
Sr. Cazotte.
- Ehrengard. - S'ha llevat d'hora.
Sí.
Sí, anit era la nit més curta de l'any.
De debò?
- No ho sabia. - Sí, de debò.
I sempre passo la nit més curta a l'aire lliure.
A l'aire lliure? Com és això?
És una mena de ritu.
- Ritu? - Sí.
Quina mena de ritu?
Es tracta de pintar i de... capturar la natura
en el seu moment més fràgil.
- Fràgil? - Quan està més exuberant.
Abans que es torni a rendir a la foscor lentament.
Sona una mica trist.
- No ho és. Ho gaudeixo força. - Ho puc veure?
- El quadre? - Sí.
- Preferiria que no. - Segur que el trobo bonic.
- No, aquest quadre és una mica trivial. - Trivial? Ho dubto.
Sí, només són flors de pètals dolços,
ortigues amb la seva abraçada roent, el llac del bosc, de carícies suaus.
- Són bestieses romàntiques. - El llac del bosc?
- Què? - Ha pintat el llac del bosc?
He dit això? No, no l'he pintat.
- Penso en veu alta. - Deixi-m'ho veure.
- No, només penso en veu alta. - Sí.
- La meva mà. - Sí.
Sr. Cazotte!
La gran duquessa és aquí. L'està buscant.
Dispensi.
Insisteixen a fer-hi una visita.
Qui insisteix, majestat?
Els Marbod.
- No els podem dir que no? - Impossible, són família.
M'asseguraré que no entrin a Rosenbad i sentin el bebè.
- Farem un pícnic. - Quan?
El diumenge.
- Aquest diumenge? - No ens hi podem negar.
Hem d'amagar el nen.
- I la Ludmilla ha d'estar... - Grossa i prenyada de sis mesos.
La Lisbeth s'ha de quedar aquí amb el nen
i tota la resta ha de rebre ordres ben clares.
Me n'asseguraré personalment, majestat.
Molt bé, Sr. Cazotte.
Sisplau.
- Bé. - Sí.
I l'Ehrengard?
Bé, com sabeu, l'he pintat cada matí.
I tot i que no ha estat necessàriament conscient de la meva presència
ni la meva existència, sento que, entre nosaltres, s'ha creat una connexió.
Sé què està pensant, majestat.
- Ho sap? - Sí.
"¿Per què aquest ximple no la sedueix
a l'antiga i deixa d'embolicar-se?".
- És així? - Més o menys.
Però aquest ximple...
és un artista.
En aquest moment, absort i intoxicat per la creació d'una obra mestra.
Insisteixo a obtenir una rendició completa
sense cap mena de contacte físic.
Podria seduir la noia a l'antiga, és clar, però seria menys difícil.
La podria seduir en un moment especial, quan tingués l'ànima agitada i impulsiva.
Però, majestat, sincerament penso que no significaria res per a mi.
Sembla com si s'hagués adonat
que no pot guanyar la nostra aposta i ara en volgués alterar les condicions.
De cap manera, encara tinc intenció de seduir-la, majestat.
I així serà, però la diferència és que ella serà l'única que ho sàpiga.
Per als altres, l'Ehrengard continuarà asseguda al seu pedestal,
com una verge pura.
Però les nostres ànimes estaran sempre connectades.
I això és una veritable seducció.
I com sabrem que la noia ha estat seduïda...?
- Com sabrem qui ha guanyat l'aposta? - Precisament.
Li ensenyaré el quadre que he pintat d'ella
i, en aquell moment, defallirà.
Serà com la rosa que perd tots els pètals
amb un únic glop d'aire i es queda nua, majestat.
Quan un es rendeix a la passió,
el cos es deixa portar.
Quan vegi el quadre, simplement s'esvanirà.
S'esvanirà? La nostra Ehrengard?
Davant de tothom, i això serà la prova de la seducció absoluta.
Accepto els nous termes de l'aposta.
Li preparo el cavall?
Lisbeth!
Què passa?
Senyor, esperi un moment. Què fa deambulant per aquí i cridant?
Em va amenaçar i em va confondre del tot.
He comès un error terrible.
Em va...
Em va prometre que la meva Lisbeth tornaria si l'ajudava.
La seva Lisbeth?
La meva...
M'han tret la Lisbeth.
- Li han tret la Lisbeth? - I ara he de...
He comès un error terrible.
De quin error parla?
L'home elegant de Rosenbad va mentir sobre el nen.
M'han entabanat.
Però...
Ara els he d'ajudar.
De quina manera?
Demà...
He de robar un nen i els l'he d'ensenyar.
A les dues en punt, he d'anar a la clariana del bosc.
Ara dubto si faré el correcte.
Primer he de parlar amb la Lisbeth.
No crec que em perdoni després d'això.
Escolti.
M'escolta?
Actuï segons el pla.
Ho entén?
Què?
Actuï segons el pla.
I no hi fiqui la Lisbeth.
Tot anirà bé.
Ara vagi-se'n!
On era?
- Tothom l'està buscant. - Soc aquí.
El pícnic començarà de seguida.
Està absolutament tot preparat.
- Sí? - Sí.
El veig pàl·lid. Se sent alacaigut?
No, va tot bé.
- I la coberteria? - A baix de tot.
Falten cadires.
Cazotte?
Ehrengard.
Em sap greu no haver estat al llac avui.
Al llac?
Sempre he sabut que hi era.
Avui no hi he pogut ser perquè em necessitaven aquí.
M'agradaria...
que acabés el quadre.
Però estava pensant...
que millor fer-ho a la seva cambra.
Potser li cal apropar-se una mica.
Cara a cara.
Sí.
Exacte, sí.
Totalment d'acord.
- S'ho pot imaginar? - Sí.
Tanqui els ulls.
Com?
Tanqui els ulls.
- Ara? - Sí.
Imagini-s'ho.
Sí, vull...
Molt bé.
Prepari-ho tot.
Prepari el llenç. Vindré després de dinar.
- Sí. - Sí.
Sí, vindrà després de dinar.
Salut.
Quin lloc més maco, oi?
Marbod,
em complau profundament donar-los la benvinguda a vostè i la seva dona.
És tot un plaer...
Sí, crec que ja ho heu dit.
Sí.
I em complau...
que la princesa Ludmilla es trobi prou bé per acompanyar-nos avui.
És meravellós.
I també...
el temps.
I ja no diré gaire més, a part del fet que és tot un plaer tenir-los aquí.
El plaer és nostre.
- Salut. - És meravellós.
- Salut. - Salut.
- Quin vi més bo. - Sí que ho és.
És lleuger i escumós.
M'atansen els crancs?
Gràcies.
- Vol cranc? - No, gràcies.
Nyam-nyam.
Hem tingut sort amb el temps.
- Ni massa calor ni massa fred. - S'està molt bé.
- És un rossinyol. - Sí.
Això mateix.
L'or del bosc.
Ja està.
No!
Matthias!
Però què...?
No, tu...
Atura...
- Deliciós. - Molt bo.
Sí.
La comèdia ja ha durat prou.
Comèdia?
Tu no t'hi fiquis.
Sí.
Princesa,
permeteu-nos.
Tan plena de vida.
Tan tova.
És tan tova que algú es podria pensar...
Em sap greu!
- Dispensi. - Matthias!
Aquí està el meu home.
Què fas?
Vine, Matthias.
- Vine. - Atura't!
Au, Matthias, vine.
Vine, Matthias.
- Mat... - Vinga!
- Què fas? - Vine, de pressa.
Dispensin.
Matthias, atura't!
Ja ha passat.
Matthias, para!
Vine.
No!
- Mengeu. Poggendorf. - Atura't!
- Doni'm la mà. - Atura't!
Oh, Poggendorf.
Atura't!
Sr. Podolski!
Ehrengard!
Esperi!
Som-hi!
Arri! Esperi, aturi's!
El cotxer se n'ha anat.
Poggendorf, entri. Majestat, veniu amb mi.
- De pressa. - Ajuda'm a pujar.
Per l'amor de Déu.
- Ara no parlis. - Això tu.
- Gràcies. - A punt!
Vinga.
Tranquil, para!
Arri!
Si dic que és a la dreta, és a la dreta.
- És a l'esquerre. - No saps el que dius!
Dic que és a la dreta i anirem a la dreta.
Més de pressa.
T'ho he dit, les petjades van a l'altra banda, no m'escoltes!
Tu!
Pari, ja n'hi ha prou!
Què està passant?
Ajuda'm Senyor, soc un home innocent.
És molt injust que aquesta dona m'ataqui.
Bé.
Ben provat, apreciada cosina.
No ho entenc.
Aquest nen
és meu.
Sí, és cert.
El nen és seu.
Torni-ho a dir.
Ho diré les vegades que calgui. Aquest nen és el meu fill.
No és cert.
Sí.
És així.
L'hi puc ben assegurar.
Sí.
Pregunti-l'hi a ella i l'hi dirà.
L'home és el seu marit. Ha segrestat el nen i la dida.
- Els he seguit i els he trobat aquí. - Això...
Això no és cert.
- Sí. - Sí.
Qui és el pare de la criatura?
L'hi diré.
Cazotte.
Sí?
Envia un carro perquè tornin el nostre fill a Rosenbad.
Aquest dandi!
Bé, ho ha de demostrar.
Com se suposa que ho han de demostrar?
¿Esperem que creixi
per comprovar si s'assembla al pare?
Ens preneu el pèl.
Demostri-ho.
Exigeixo una prova.
Cazotte.
Sí?
Ensenya'ls el quadern.
- El quadern. - El quadern?
El meu qua... Sí.
- Sí. - Sí.
- Sembla que és necessari. - Sí.
M'encantaria, però no el tinc aquí.
No el tinc...
- Sí. - No.
No el tens a la butxaca esquerra?
Sí.
Ehrengard.
Kurt?
- Ara no. - Què vol dir...?
No.
Ja en té prou?
Au, ja està, vinga.
Ja ha passat.
Vinga.
Demà a l'alba.
Kurt!
Au, som-hi.
- Vol triar primer? - No, triï vostè.
Entesos.
Ajuda'l.
- D'acord. - Tingui.
Està a punt?
Dispensi, però no sé per què no en podem parlar com a adults.
Vint passes. O potser menys?
Vint passes.
Sisplau, plantegi's...
Una, dues,
tres,
quatre,
cinc,
sis,
set,
vuit,
nou,
deu,
onze,
dotze, tretze,
catorze,
quinze,
setze,
disset,
divuit,
dinou...
Maleït sia! Estic ferit!
Estic ferit!
Prou!
Espera!
Ego te baptizo, in nomine Patris, et Filli et Spiritus Sancti.
Quique dedit tibi remissionem, omnium peccatorum ipse te liniat.
In vitam eaternam.
- Amén. - Amén.
La pau sia amb vosaltres.
I amb el vostre esperit.
Per fi, una mica més d'un any després del casament,
el príncep Lothar i la princesa Ludmilla van poder batejar el seu primogènit.
Deus omnipotens, Pater Domini nostri Iesu Christi,
qui te regeneravit ex aqua et Spiritu Sancto.
Aquí acaba la història de l'Ehrengard.
Per a l'ocasió, duia, creuada davant del vestit blanc,
la cinta blava de l'orde de sant Esteve.
Un ordre que s'atorga a dames nobles
en reconeixement al seu servei als Babenhausen.
Jo també hi era,
però no vaig rebre cap orde.
Sí.
Ara.
Més endavant, vaig anar a Roma.
Aquí m'han assignat tasques molt prestigioses
amb les quals he pogut desenvolupar el meu gran talent artístic.
Grazie.
A més, els meus amics m'han posat un pseudònim.
Em diuen...
Casanova.
Subtítols: Anna Huguet Blasco