Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EHRENGARD: VIETTELYN TAITO
Liikkumatta, teidän armonne.
Uskomatonta, ettei teidän tarvitse levätä.
Suoristitteko taas pukuanne?
Jos kyllä, se oli vahinko.
Liikkumatta, pyydän.
Kas noin.
Onko jokin hätänä?
Mieheni mestauttaisi teidät, jos nyt näkisi.
Ymmärsin, että suurherttua halusi minun vangitsevan kauneutenne.
Silloin ei voi olla pikkumainen.
Kas noin.
Epäröittekö?
Mieluiten pitäisin pääni kiinni kehossani, teidän armonne.
Joudun pyytämään teitä istumaan selkä suorana.
Tässä menee ikuisuus.
Kyllä vain.
Hyvä muotokuva vie aikaa.
Olen pannut merkille.
Kuten viettelykin.
Hra Cazotte.
Nti Zimmermann.
Hra Cazotte!
- Vuokra on rästissä. Jos ette maksa... - Parahin rouva!
Enkö luvannut piirtää muotokuvanne? Jos tietäisitte sen arvon...
En halua piirustusta itsestäni. Haluan rahaa.
Ja sitä myös saatte. Uskokaa pois. Saatte sitä pian.
Hymyilkää. On upea päivä. Kaikki on hyvin.
Teidän armonne, oli suuri kunnia saada kutsunne.
Suuret kiitokset siitä.
Tämä on suuri ilo.
Kiitos.
Teidän armonne, oli suuri ilo ja kunnia saada kutsunne. Kiitos.
Taidemaalari.
- Toivottavasti teokseni tyydyttää teitä. - Taidemaalari?
Kaunis, eikö totta? Se näyttää ihan häneltä.
Mutta toisaalta taas ei.
En ymmärrä tuollaisen päälle. Mutta uskon sinua.
Kiinnostavaa. Te sanoitte: "Mutta toisaalta taas ei."
Minusta taiteen pitää olla muutakin kuin näköisteos.
Kuin runo, jota ei voi aina ymmärtää, mutta...
- Mitä te höpisette? - Anteeksi. Nimeni on Cazotte.
Olen maalannut tämän muotokuvan. Taidemaalari ja niin edelleen. Entä te?
Suokaa anteeksi.
Tyttäreni.
- Tyttärenne? - Kyllä.
Hra Cazotte.
Näytätte apealta. Ettekö viihdy?
Varsin hyvin, teidän armonne.
Kertoisitteko, ketä te tuijotatte?
Tuijotanko minä?
Kyllä. Ilmiselvästi.
Voitte kertoa minulle mitä vain.
En ole mustasukkainen. Päinvastoin.
On ilo kuulla muiden intohimosta. Yksityiskohtaisesti.
Itse asiassa näin nuoren neidon.
- Missä? - Tuolla.
Todellakin, Ehrengard.
- Ehrengard. - Hän on ihastuttava.
Hänen isänsä toimi appeni adjutanttina.
- Aika ankara perhe. - Niin otaksuin.
Pitikö hän muotokuvasta? Lumoutuiko hän lahjoistanne?
En nyt sanoisi niinkään.
Voi teitä poloista.
Älkää silti näyttäkö noin lannistuneelta.
Eräs nuori mies sanoi minulle hiljattain, että viettely vie aikaa.
Kuten muotokuvan maalaus.
Itse asiassa juuri siksi kutsuin teidät tänä iltana.
- Uuden muotokuvan vuoksiko? - Ei, vaan viettelytaitojenne vuoksi.
Tulkaa.
Muistatteko poikani?
- Komea nuori mies, teidän armonne. - Kyllä.
Tarvitsemme apuanne.
- Niinkö? - Niin.
- Tunnetteko lain perimysjärjestyksestä? - En.
Niin arvelinkin.
Emme ole vahvoilla päästäksemme valtaistuimelle, niin sanoakseni.
Muistanette, että edellinen suurherttua oli lapseton.
- En oikeastaan... - Kuunnelkaa.
Niin hän oli. Mieheni ei ole rintaperillinen.
Valtaistuimesta tuli serkkujen kesken riitaa,
jonka mieheni lopulta voitti. Tuolla on yksi hänen serkuistaan.
Kreivi Marbod. Ja kreivitär Orsyla.
Yäk.
Vahtivat meitä kuin haukat.
Ongelma on siinä, että suurherttua on vakavasti sairas.
- Lääkärit eivät voi auttaa. - Sepä ikävää, teidän armonne.
Niin, se on sydäntä särkevää.
Poikani voisi periä valtaistuimen,
mutta kun hän ei ole aviossa, se ei onnistu.
Kenties erilaisissa olosuhteissa, mutta...
- Ette ole vahvoilla valtaistuimelle. - Juuri niin.
Miten voin auttaa, teidän armonne?
Katsokaa poikaani.
Katsokaa nuorta prinssiä ja hänen ympärillään parveilevia naisia.
Hän tuskin vilkaiseekaan heitä.
Ei yhden yhtä hymyä.
Rakkauselämä, erotiikka. Ne eivät kiinnosta häntä.
- Ymmärrän, mitä tarkoitatte, mutta... - Mutta mitä?
Jalot hedelmät kypsyvät hitaasti.
Kuten jo sanoin, aikaa ei ole.
Prinssi Lotharin on löydettävä vaimo ja pian,
tai valtaistuimelle nousee -
mieheni serkku.
Kuvio on hyvin sekava, mutta säännöt ovat sääntöjä.
- Mutta siis... - Niin, hra Cazotte. Se on tehtävänne.
Herättäkää intohimo pojassani.
Belle passion.
- Minäkö? - En tiedä ketään sopivampaa.
- En tiedä, pystynkö. - Tietysti pystytte.
Sanokaa hintanne.
Ei kyse ole rahasta, teidän armonne.
Mutta minä vaadin, että vaivannäkönne palkitaan.
Mitä vain.
Käyttäkää mielikuvitustanne.
- Ehrengard. - Ehrengard?
Haluaisin maalata hänen muotokuvansa. Kenties voisitte järjestää sen.
Hyvä on.
Yritän parhaani.
- Kunhan kerrotte kaikki yksityiskohdat. - Luonnollisesti, teidän armonne.
Pitäkää loput.
Joku hovista hakee loput tavaroistani.
Teidän armonne?
Nimeni on Cazotte. Olen taiteilija.
Tunnen äitinne ja käyskentelin juuri puutarhassa.
En halua loukata teitä.
Mutta kun näin teidät täällä, minusta vaikutti...
Anteeksi, mutta näytitte hieman surulliselta.
- He haluavat naittaa minut. - Ketkä?
Äitini ja isäni.
- Kaikki. - Oi sentään.
Ja tekö ette halua sitä?
Ette.
Haluatte pitää vapautenne. Tietenkin.
Entä jos teidän armonne -
onkin kenties ymmärtänyt jotain väärin?
Ehkä se, mikä teistä näyttää vankilalta,
tarkoittaakin oikeasti vapautumista.
Sallikaa minun näyttää teille joitakin luonnoksia -
rakkauselämästä.
Niin. Se on hyvä.
Runollista, eikö?
- Pidätte siitä. Ottakaa se vain. - Kyllä.
Voitin prinssin luottamuksen.
Teidän armonne, kunniani kieltää paljastamasta yksityiskohtaisesti,
mitä kerroin hänelle noina päivinä ja öinä.
Kerrottakoon, että herättelin hänen mielenkiintonsa parhaani mukaan.
Muistan kertoneeni hänelle kohtia Decameronista ja Canterburyn tarinoista,
ja mylläristä ja naisesta, joka oli kotoisin Bathista.
Siitä ihmeellisestä kauneudesta, jonka voi löytää -
ruusun silkkisistä terälehdistä, pamppailevista sydämistä,
ja siitä, miten sytyttää kynttilä omalla soihdullaan.
Ehdotin hänelle matkaa.
Matkaa?
Leuchensteinin linnaan.
Maalaan siellä perhepotrettia. Haluaisin prinssin mukaani,
jotta voin esitellä hänet tyttärille. En tietenkään ilman lupaanne.
Yritimme jo Leuchensteineja. Kammottavaa väkeä. Täysin epäviehättäviä.
Ei nuorin heistä.
- Ludmilla. - Mutta hän on vasta lapsi.
Aika rientää, teidän armonne. Hän täyttää 18 ensi viikolla.
Niinkö?
Tunnetteko perheen hyvin?
Maalasin heidän muotokuvansa kauan sitten.
Vainko maalasitte muotokuvia?
Mitä oikein ajattelette minusta?
Ehkä ei kannata asettaa odotuksia liian korkealle.
Minulla ei ole odotuksia. Mutta toivoa kyllä.
Ajattelin, että te voisitte pitää tätä.
Ja pukeutua kuin torppari?
Ei, vaan kuin oppipoikani. Mutta siten teitä ei tunnisteta.
Voitte arvioida Ludmillaa ilman arvonimenne tuomaa taakkaa.
Millainen hän on? Hän on kuin ruusu,
jonka viattoman suloinen tuoksu -
houkuttelee ohikulkijan poimimaan kukan.
Mutta kukaan ei ole tehnyt niin vielä.
Sulkekaa silmät ja kuvitelkaa kaunein näkemänne nainen.
Hänen kättensä iho on kiinteä ja vaalea.
Lanteet.
Polvet.
Nilkat.
Hänen samettinen äänensä ja pehmeä hengitys.
Onko teidän armonne valmis?
Hyvä. Mennään.
Kas niin, teidän armonne. Se oli siinä.
Yksi pieni muutos pitää kuitenkin tehdä.
Prinsessa Ludmilla, olette puhjennut kukkaan kuin varkain.
Olin täällä kaksi kuukautta sitten, ja olette muuttunut siitä täysin.
Voisinko pyytää teitä jäämään tänne hetkeksi yksin -
tehdäkseni muutaman lisäyksen?
Äiti ja isä, saanko jäädä?
Anteeksi, mutta joudun pyytämään teitä muita poistumaan.
Voidakseni vangita hänen ainutlaatuisen kauneutensa -
hänen täytyy voida irrottautua hetkeksi kuopuksen roolistaan.
Tulkaa.
- Teline pitää siirtää lähemmäs. - Selvä.
No niin. Katsotaanpa.
- Minä punastun. - Älkää.
- Ettehän maalaa kasvojani punaisiksi. - Lupaan sen.
Käytämme punaa hillitysti.
Nostakaa leukaanne hieman. Juuri noin.
Pakko kertoa armolliselle neidille hyvästä onnestani.
Minulla ei ole ikinä ollut yhtä lahjakasta assistenttia.
Hänessä on sellaista taiteellisuutta, jota en ole koskaan ennen nähnyt.
Suokaa anteeksi,
mutta eikö olekin hän komea?
- Hän on hyvin komea. - Hyvin komea.
Komea ja lahjakas sielu. Hän näkee kauneutta siellä, missä muut eivät.
Se on lahjakkuutta.
Lahjakkuuden syvintä olemusta.
Se on upeaa. Itse asiassa hän ehdotti muotokuvanne parantelua.
- Eihän. - Kyllä.
- Ei. - Kyllä.
"Ette tee hänelle oikeutta.
Hän on entistä sievempi." Niin hän sanoi.
- Eikä sanonut. - Sanoihan.
Ja oikeassahan hän oli.
- Eihän. - Kyllä.
Mutta on se sääli.
On vain sääli, että hän on niin ujo.
Mutta niinhän useimmat hienot taiteilijat ovat, eikö totta?
- En tiedä. - Niin se on, uskokaa pois.
- Mistä hän on kotoisin? - Mistäkö?
Hän on aatelissukua.
Kuten tekin.
On aika paljastaa henkilöllisyytenne, teidän armonne.
- Minunko? - Ei. No niin.
Pitäkää huoli siitä, ettei prinsessaa häiritä.
Ja he katosivat leikkimään kuin kaksi koiranpentua.
Eihän!
Tule.
He käyskentelivät linnan puutarhassa.
Olette nero, hra Cazotte.
Tunteen palo kyti pojassanne koko ajan, minä vain kohensin tulta.
Olette tehnyt suvullemme suuren palveluksen.
Se on ollut minulle suuri ilo.
- Tiedättehän sen. - Kyllä.
Niin.
- Mikä tuo on? - Joudun tuottamaan teille pettymyksen.
- Mitä? - Puhuin kenraali Schreckensteinin kanssa.
Ei tule kuuloonkaan, että maalaisitte hänen tyttärensä muotokuvan.
Kiittäkää onneanne, etten maininnut nimeänne. Hän oli hyvin kiihtynyt.
Vai niin.
- Hyvänen aika, oletteko... - En lainkaan, teidän armonne.
On ollut ilo auttaa, mutta ei teidän tarvitse maksaa minulle.
- Mutta häät. - Niin.
Poikani häät. Vaadin, että hyväksytte kutsun.
Ottakaa nämä siunatut sormukset liittonne merkiksi.
Olkoon se symboli ikuisesti särkymättömästä lupauksesta,
jonka te kaksi olette toisillenne antaneet.
Ludmilla, Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen,
otan sinut aviovaimokseni.
Lothar, Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen,
otan sinut aviomiehekseni.
Solmimanne liiton myötä -
julistan teidät aviopuolisoiksi Isän, Pojan ja Pyhän Hengen nimeen.
Aamen.
Hyvät läsnäolijat,
te saatte todistaa tämän pyhän liiton solmimista.
Minkä Jumala on yhdistänyt, älköön ihminen erottako.
Vahvista tekosi meissä, Herra.
Aamen.
Ja seis!
Hra Cazotte. Olkaa hyvä ja tulkaa mukaamme.
Teidän armonne.
- Vihdoinkin. - Vaikutatte kiihtyneeltä.
Perillinen on tulossa.
- Onnittelut. - Ei todellakaan.
- Ei todellakaan? - Ei.
Perillisen laskettu aika on toukokuun lopussa.
- Niinkö? - Kyllä.
- Neljän kuukauden päästä. - Niinpä kai, kyllä.
Neljä kuukautta, ei yhdeksän.
Nauratteko?
- Eikö tämä ole teistä skandaali? - Onhan se. Anteeksi.
Jumala, joka on suuri taiteilija,
joskus maalaa kuvansa niin, että kauneuden näkee kaukaa.
Tämä ahdinko näyttää 150 vuoden päästä puhtaalta idylliltä,
joka on luotu katsojien iloksi. Jos katsoo liian läheltä...
Älkää viitsikö höpöttää.
Anteeksi. Sanon vain,
ettei kukaan alamaisistanne voisi olla tuntematta iloa sydämessään -
kuullessaan syyn, miksi olette ahdistunut. Kaikkihan rakastavat rakastavaisia.
Kerroinhan jo, miten vaikeaa on ollut pitää Babenhausen käsissämme.
- Sen serkun... - Marbodin takia.
Siveettömyys voi olla sallittua taidepiireissä,
mutta meille se on kuolemantuomio.
Prinssi Lothar menettää kruunun, jos paljastuu,
että lapsi siitettiin ennen liittoa.
- Mitä aiotte tehdä? - Ei aavistusta.
Poikanne ja miniänne on kaiketi vietävä pois täältä.
Pois ihmisten silmistä.
Piiloonko?
Niin. Sen pitäisi onnistua.
- Niin, mutta miksi? - Jotta väki pidetään pimennossa.
Pimennossa?
Kuten olen sanonut, viettely voi olla eräänlainen kutsumus.
Niin?
Myös väkijoukkoja pitäisi voida vietellä samalla tavalla.
Puhutte paljon, mutta vähän asiaa. Oletteko tietoinen siitä?
Tunnen olevani tästä vastuussa.
Pyysitte, että avaan poikanne silmät vastakkaisen sukupuolen viehkeydelle.
Vain hänen silmänsä.
Mutta teidän armonne, tämähän on johdatusta.
- Emme saa astua harhaan. - Emme.
Tiedän keinon, miten voimme ratkaista tämän.
Ensin teidän ja hänen armonsa on tehtävä ilmoitus.
Arvoisat Babenhausenin asukkaat.
Iloisen perhetapahtuman odotettaisiin koittavan -
joskus syyskuussa.
Ilmoitatte, että hovin lääkäri on suositellut prinsessa Ludmillalle -
vuodelepoa kuukausien ajaksi.
- Hänen tilansa vaatii ehdotonta rauhaa. - ...rauhaa.
Ehdotonta rauhaa? Mutta missä?
Minä voin etsiä mahdollisimman hiljaisen ja syrjäisen paikan.
Kaukana muusta maailmasta.
Jotta kaikki järjestyy ilman häiriötä.
- Sisustatteko myös paikan? - Kyllä.
Tärkeintä on, ettei kukaan näe prinsessa Ludmillaa -
ennen kuin lapsen syntymästä on kuusi kuukautta.
Olen siellä koko sen ajan.
Varmistan, että kaikki sujuu.
- Voitteko tehdä sen? - Voin.
- Oi ei. - Nyt aloitte epäröidä.
En, teidän armonne. Tajusin juuri,
että prinsessa Ludmillahan tarvitsee oman hovineidon.
Ei ketään niistä täkäläisistä juorukelloista,
vaan jonkun huolella valitun.
- Jonkun, johon voimme luottaa. - Tietysti.
Hänellä pitää olla sellainen tausta, koulutus ja olemus,
että hänen valintansa on oikeutettu.
- Eikö niin? - Ilman muuta.
Lisäksi nuori ja suopea,
sillä prinsessa haluaa eristyksissä ollessaan seuraa -
samanluonteisesta ikätoverista.
Mistä löydämme sellaisen miellyttävän nuoren seurapiirineidon,
joka on hienostunut ja vankkumattoman lojaali?
Teette sitä taas. Puhutte ja puhutte...
Anteeksi. Tarkoitin vain, että tiedättekö te ketään sopivaa?
Tuleeko teillä ketään mieleen?
- Ehrengard. - Hyvänen aika! Tietysti.
- Että osaatte olla kauhea, hra Cazotte. - Kuinka niin?
- Tehän aiotte vietellä hänet. - Enhän!
Olette oikeassa.
Se on totta.
Olen teille totuuden velkaa. On ylen harvinaista, että olen tavannut ihmisen,
joka ymmärtää taiteilijaa. Te ymmärrätte.
Anteeksi, mutta saanko kertoa ajatuksistani?
Saatte.
Näen hänet.
Nuori nainen valkoisessa asussa, suurten sotasankareiden tytär,
jonka maailmaan taiteet tai taiteilijat eivät ole ikinä kuuluneet.
Juuri siitä syystä huudan Michelangelon tavoin:
"Suurin veistokseni piilee tuon marmorilohkareen sisällä."
Jos unohdetaan Michelangelo, marmorilohkare ja valkoinen asu,
Schreckensteinit ovat luterilaisia. Hyvin ankaria, kuten jo mainitsin.
Käytännössä puritaaneja. Kaikilla sotilastausta.
Ette pääse lähellekään häntä.
Ehkä en.
- Tällä kertaa tähtäätte liian korkealle. - Voi hyvinkin olla.
Mutta en epäile.
Ehkäpä pieni veto olisi paikallaan.
Veto?
Ehrengard ei lankea teihin.
Entä jos onnistun?
Jos onnistutte, pääsette loppuiäksenne hovin palvelukseen.
Ja saatte myös taiteilijaresidenssin mistä ikinä haluatte.
Siellä voitte lörpötellä sydämenne kyllyydestä.
Entä jos häviän?
Maalaatte minusta uuden muotokuvan.
Ja tällä kertaa ette torju minua.
Hyvä on.
Suurherttua ja minä muistamme lojaalisuutenne hänen isälleen.
Se oli varhaisen urani kohokohta.
Asia ei saa paljastua kenellekään.
Ei edes suurherttualle.
Mutta miten olette voinut arvioida tyttäreni ominaisuuksia?
Totta puhuen, herra kenraali, siitä on kiittäminen uskottua ystävääni.
Hra Cazottea.
Näin,
että kyseessä oli -
nuori Valkyria.
Kasvatettu armeijan tiukimpien hyveiden mukaan.
Ainoa neito sotureiden suvussa.
Lähes uskomattoman sopiva iältään, valkoisena hehkuva enkeli,
joka liekehtivällä miekallaan suojaa nuorten rakastavaisten paratiisia.
Innostuin hieman. Ehrengardin voima on vain niin vaikuttava.
Ja näen, mistä se on peräisin.
Lopettakaa tuo hölynpöly.
Joka tapauksessa,
yksikään Schreckenstein ei ole sanonut ei herttualleen.
Koko perheemme on äärimmäisen kiitollinen teille.
Ehrengard. Pakkaa tavarasi.
Ilman muuta, isä.
- Yksi seikka vain. - Niin?
Hyvästelisin Kurtin.
Kurtin?
Sulhaseni, teidän armonne.
Tietenkin voitte hyvästellä sulhasenne.
Kiitos vielä kerran, Ehrengard.
On kunnia saada palvella maatani.
Olette kunnollinen tyttö. Vai mitä, hra Cazotte?
- Ehdottomasti. - Eikö niin?
Nukkukaa hyvin, Ehrengard.
Samoin te, teidän armonne.
Nukkukaa oikein hyvin, Ehrengard.
Bonne nuit.
Mokoma mahtaileva huijari!
- Löysin syrjäisen paikan. - Ai jaha?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Niin.
- Se on ollut tyhjillään vuosikymmeniä. - Aivan.
Tervetuloa.
Lääkärimme, professori Putziger.
Hän pitää silmällä prinsessan hyvinvointia.
Ratsastusmestari hra Podolski.
Ja tietysti korkea-arvoinen hoviemäntämme, kreivitär Poggendorf.
Hän on ollut aina mitä uskollisin palvelijani.
Ja Ehrengard.
Mutta hänet tunnettekin.
Toivotan onnea matkaan.
Tuo peili pitää kiillottaa, kun ehditte.
Ja tässä on eteisaula. Pitäkää ovet kiinni vedon estämiseksi.
- Hra Cazotte? - Niin?
- Saanko kysyä jotain? - Tietenkin.
Oletteko tekin hovin palveluksessa?
En ole. Minä palvelen vain taidetta. Olen taidemaalari.
Eteisaula.
- Hra Cazotte? - Niin?
Muistan, missä näin teidät ensi kertaa.
- Niinkö? - Isoissa tanssiaisissa.
Seisoitte suurherttuattaresta maalaamanne muotokuvan ääressä.
Sitä en muistakaan.
Yleensä muistan hyvin kasvot, mutta en teitä siltä illalta.
En halua loukata teitä. Mutta se...
Loukata minua?
Ihan miten haluatte.
Ja nyt vilkuttakaa! Vilkuttakaa!
Ja hymyilkää!
Tämähän on kuin suoraan sadusta.
Onpa mukava kuulla.
Yritin luoda puitteet,
joissa prinsessamme olisi hyvä saattaa rakkauden lapsi maailmaan.
- Ovatko nuo minulle? - Kyllä ovat.
- Kiitos. - Olkaa hyvä.
Cazotte.
Teidän armonne,
pieneen hoviimme on nopeasti laskeutunut varsin romanttinen ilmapiiri.
Mitä tulee prinsessa Ludmillaan ja hänen uuden hovineitonsa suhteeseen,
prinsessa, joka kantaa rakkauden suloista hedelmää kun mehiläinen...
... kuin mehiläinen matkalla pesäänsä...
...näkee hänessä sisarensa, ei enempää ja vähempää.
- Onko totta, että sulhasesi on sotilas? - On.
Olet varmasti peloissasi. Entä jos hän joutuu sotaan?
Se on sotilaan tehtävä.
Opetin hänelle miekkailua. Perheemme on siinä etevä.
Ja hän opetti minut ampumaan pistoolilla.
Kyllä. Monta kertaa.
Haluatko sinä lapsia?
Mitä tulee vetoomme, teidän armonne, minun on pakko myöntää,
että olen edistynyt kovin hitaasti ja huonolla menestyksellä.
Hra Cazotte?
Kas, Ehrengard.
Olette varhain jalkeilla.
Niin minä yleensä olen.
Aiotteko ratsastamaan?
- Anteeksi? - Aiotteko ratsastaa?
Liityttekö seuraan?
- Jos haluatte ratsastaa yksin... - Ei.
Ei lainkaan. Minusta se...
Se sopii oikein hyvin.
Hetkinen, kun mietin.
Selvä. Mikäpä ettei.
- Huomenta, hra Podolski. - Huomenta, hra Cazotte.
- Valmisteletteko hevoseni? - Hevosenne?
- Niin, saman kuin eilen. - Kuin eilen?
Mikä tahansa käy.
Hyvä on.
- Tuletteko? - Menkää vain. Tulen perästä.
Alat väsyä. Oletko ihan puhki?
Katsokaa.
Alppihohto.
Se on harvinainen ilmiö, jossa spektrivärit kohtaavat ilmakehässä.
Alppihohto?
Niin. Alppihohto.
Se katoaa jo.
Niin. Luonnollisesti.
Se on paljastanut sisimmän olemuksensa ja voi nyt hävittää itsensä.
Ja selkeä päivä valkenee. Se on ihme.
Ei!
Voisinkohan saada oman hevoseni tänne?
Oman hevosenne?
Nämä hevoset ovat liian lempeitä.
Niin totta vie ovat. Ja teidänkö ei ole?
Sen nimi on Wohtan.
Vain minä ratsastan sillä.
Uskon sen.
Hra Cazotte.
Hra Podolski. Mikä hätänä?
Joku on tulossa.
- Lähettäkää heidät pois. - En voi. Se on suurherttuan serkku.
Tulimme katsomaan prinsessaa. Olen suurherttuan serkku.
Hyvänen aika, sepä hienoa. Valitettavasti prinsessa on sairastunut.
Ihan lyhyesti vain. Meillä on hänelle lahjakori.
Ikävä kyllä teidän täytyy palata toiste.
- Voin ottaa korin. - On makkaraakin.
Prinsessan tila estää häntä ottamasta ketään vastaan.
Käännytätkö minut pois?
- Olen vain sanansaattaja. - Vaadin!
- Hyvä herra... - Herra? Keneksi minua luulet?
- Minä... - Siirry!
Marbod.
Tämäpä yllätys.
Olimme lähistöllä ja ajattelimme tuoda tuliaisia kotoa prinsessalle.
Katson, että hän saa ne. Hän on kovin sairas.
Lyhyt vierailu vain.
Se on tarttuvaa. Hän on karanteenissa.
- Mutta... - Näkemiin.
Lothar! Parahin Lothar! Kävisimme ihan pikaisesti vain.
- Näitkö, miten hän valehteli? - Tietysti.
Ja se huijari. Näitkö ne rääsyt? Onko siellä jotkut karnevaalit?
Pysytellään lähistöllä.
Toimme tuliaisia linnan asukkaille. He eivät kuulemma vastaanota vieraita.
Tunnetteko ketään hienon linnan palvelusväestä?
- En sekaannu muiden asioihin. - Odottakaa.
Ehkä voisitte harkita vastaustanne uudelleen?
Palaamme Babenhauseniin tänään. Nyt tiedätte, mistä meidät löytää.
Teidän armonne,
kaksi kuukautta on pian kulunut, ja syntymä lähestyy.
Tiedän, että näissä olosuhteissa ette voi vierailla luonamme,
joten suokaa minun kertoa joitain uutisia täältä.
Aloitetaan hyvistä uutisista.
Meitä on kohdannut onnenpotku.
En saanut unta ja päätin lähteä kävelylle metsään.
Sitten näin hänet.
Ja samalla tajusin,
että jumalat olivat suoneet minulle ainutlaatuisen aiheen.
Olin enemmän kuin oikeassa hänen kauneuttaan arvioidessani.
Mutta se oli jotain muutakin.
Oli vaikea käsittää, miten anteliaita jumalat olivat.
Pyydän, ettei teidän armonne pitäisi minua pelkkänä tirkistelijänä.
Siinä näyssä oli jotain kuvankaunista.
Valo, metsäjärvi, nainen vedessä,
taianomainen maisema kaikkinensa.
Se kaikki vaati äänekkäästi tulla ikuistetuksi taideteoksena.
Ja maalaus, joka minun on maalattava, on nimeltään -
"Nymfi metsäjärvessä kylpemässä".
Tai kenties "Dianan kylpy", mikä itsessään olisi ihme,
kunnia, joka kruunaisi urani taiteilijana.
Voinko mitenkään tehdä hänestä enempää omani kuin vangitsemalla -
kankaalle hänen vartalonsa jokaisen ääriviivan ja sävyn?
Niin, ettei kukaan tässä maailmassa voi enää erottaa meitä kahta?
Teos vaatii kärsivällisyyttä.
Niinpä odotan.
En koske hänen hiuksiinsa tai edes sipaise hänen kättään.
Sen sijaan lähestyn häntä muilla tavoin.
Wohtan! Hei!
Hei.
Niin päivät kuluvat, teidän armonne, pienin, varovaisin askelin.
... sydämeeni.
- Ehrengard. - Hei.
Kiitos kirjeestäsi.
- Kaipasin sinua. - Emme voi tapailla näin.
Miksi emme?
En voi enkä aio kertoa.
Asemapaikkani on täällä kolme kuukautta.
Ehkä jonain päivänä voin kertoa kaiken.
Näkemiin, ystäväni.
Ehrengard! Lapsivesi meni!
Ei vielä!
Hra Podolski, hakekaa suurherttuatar.
- Missä lapsi on? - Teidän armonne.
Ensinnäkin koko linna vapisi pelosta,
mutta kun ensimmäinen parkaisu kuului prinsessan huoneesta,
tunnelma muuttui silmänräpäyksessä.
Hra Cazotte, sanokaa jo. Onko lapsi terve?
Hän on kaunein lapsi, joka on nähnyt päivänvalon Babenhausenissa.
Siinähän te olette. Tuokaa lapsi.
Tule.
- Tulehan tänne. - Näytä.
- Eikö olekin hän suloinen? - Kas noin.
Onnittelut.
Hän näyttää minulta, isoäidiltään.
Eikö olekin hän kaunein näkemänne olento?
Jopa minä, teidän armonne, joka ei sorru sentimentaalisuuksiin,
olen häkeltynyt lapsen kauneudesta. Pakko myöntää.
Ja Ehrengard. Miten edistytte hänen kanssaan?
Ensimmäistä kertaa elämässään, vielä edes tietämättä sitä,
hän on rakastunut.
Nytkö jo?
Ei minuun vaan lapsenlapseenne.
- Eihän! - Kyllä.
- Niin. - Oi! Voi ei.
Eli tekö ette kiinnosta häntä yhtään, hra Cazotte?
Ei, päinvastoin. Tämä palvelee tarkoitustani täydellisesti.
Rakastuminen itse rakkauden jumalaan voi hyvinkin tarkoittaa -
noin hillitylle ja energiselle ihmiselle -
ensimmäistä askelta kohti lopullista antautumista, teidän armonne.
Taidatte nyt tarttua oljenkorsiin.
Amorin hahmo.
Rakkauden ruumiillistuma. Kohtalokkain kaikista. Uskokaa pois.
Äiti!
- Vaunut odottavat. - Selvä.
Lähdettekö näin pian?
Marbodit eivät päästä minua silmistään. Mokomat!
Kukaan linnan ulkopuolinen ei saa missään nimessä nähdä lasta.
- Onko selvä? - Tietenkin, teidän armonne.
- Entä sinulle, Lothar? - Tietenkin, äiti.
Vielä yksi seikka. Olemme löytäneet imettäjän.
Hänen nimensä on Lisbeth. Täkäläisiä. Tuomme hänet tänne.
- Onko hän luotettava? - Kyllä. Teimme tiedusteluja.
Lisbeth, käythän välillä kotonakin? Miten minä pärjään yksin?
- Sovin naapurin kanssa, että hän auttaa. - Miksi sinun pitää mennä sinne asumaan?
Voisit käydä kotona aina välillä...
Päästäkää irti ovesta.
- Lisbeth? - Liikkeelle!
Lisbeth? Voitko...
Lisbeth? Lisbeth!
- Tuletteko? - Kyllä.
- Kylläpä se kesti. - Pahoittelut.
Olen kysellyt, mutta ei uutisia. Rosenbadista ei kuulu mitään.
Miksi kutsuitte meidät?
Jotain uutta on paljastunut.
- Saako olla? - Kiitos.
Valitettavasti minulla on vain tätä hyvin kallista lajia.
Toivotaan, että se on hyvää.
- Hoviin on palkattu uusi henkilö. - Kuka?
Eräs nainen.
- Entä muuta? - Hän on nainen, jolla on pieniä lapsia.
Miten saitte tietää?
Näettekö hänet? Se on hänen miehensä.
Hän istuu täällä joka ilta hukuttamassa suruaan.
Jututtakaa häntä.
Anteeksi.
Mitä tiedätte Rosenbadista?
Se on yhtä suurta valhetta.
Olen menettänyt vaimoni.
Hänet värvättiin linnaan kamarineidiksi.
Hemmotellun nuoren naisen kamarineidiksi, enkä saa edes puhua hänelle.
Mutta...
Sitten...
Ei, lupasin, etten sano mitään.
Hyvä herra.
Minä olen suurherttuan serkku.
Herttuakunnan nimissä käsken kertomaan tietonne.
Siellä tuota...
Siellä linnassa on jo lapsi.
Tiesin sen!
Meidän pitää kirjoittaa serkullesi. Sano, että vaadimme tapaamista.
Ikävöin kauheasti vaimoani. Voitteko auttaa minua?
Annan teille tehtävän.
Jos saatte lapsen haltuunne, saatte Lisbethin takaisin.
- Haltuuni? - Niin.
Ja kiitokseksi sankarillisista ponnisteluistanne -
varmistan henkilökohtaisesti, että saatte kunnioitettavan aseman hovista,
kun vaimoni ja minä nousemme valtaistuimelle.
Eikö tulisikin Lisbethinne siitä onnelliseksi? Ja ylpeäksi?
Hyvä.
Teidän tulee nyt tehdä näin.
Hra Cazotte.
- Ehrengard. - Olette varhain jalkeilla.
Niin olen.
Kyllä.
Eilinen oli vuoden lyhin yö.
Ihanko totta?
- En tiennytkään. - Kyllä. Niin se on.
Ja vietän aina lyhimmän yön taivasalla.
Taivasalla? Miksi?
Se on eräänlainen riitti.
- Riitti? - Niin.
Millainen riitti?
Haluan maalata ja vangita luonnon olemuksen,
kun se on kaikkein hauraimmillaan.
- Hauraimmillaan? - Siellä, missä se on rehevimmillään.
Ennen kuin se taas vähitellen joutuu antautumaan pimeydelle.
Kuulostaa aika surulliselta.
- Ei lainkaan. Nautin siitä. - Saanko nähdä?
- Maalauksenko? - Niin.
- Mieluummin ei. - Se on varmasti kaunis.
- Ei. Se on tyhjänpäiväinen maalaus. - Tyhjänpäiväinen? Ei kai sentään.
Kyllä, siinä on lähinnä pelkkiä kukkia suloisine terälehtineen,
nokkosia palavassa syleilyssään, metsäjärvi, joka on kuin lempeä hyväily.
- Romanttista hölynpölyä oikeastaan. - Metsäjärvi?
- Mitä? - Oletteko maalannut metsäjärven?
Sanoinko metsäjärvi? Ei. En ole.
- Ei, kun ajattelin vain ääneen. - Näyttäkää.
- Ei, minä vain ajattelin ääneen. - Kyllä!
- Käteni. - Niin.
Hra Cazotte!
Hra Cazotte.
Suurherttuatar on täällä. Hän haluaa tavata.
Anteeksi.
He vaativat saada päästä vierailulle.
- Ketkä, teidän armonne? - Marbodit.
- Emmekö voi kieltää sitä? - Emme. He ovat sukua.
Varmistin, etteivät he pääse Rosenbadiin ja kuule lasta.
- Järjestetään huviretki. - Milloin?
Tänä sunnuntaina.
- Tänä sunnuntainako? - Emme voi muutakaan.
Lapsi pitää piilottaa.
- Ja Ludmillan täytyy olla... - Kuudennella kuulla. Iso tyttö.
Lisbeth jää tänne lapsen kanssa,
ja kaikkia muita pitää ohjeistaa huolellisesti.
Tietenkin. Minä hoidan sen, teidän armonne.
Hyvä niin, hra Cazotte.
Olkaa hyvä.
- No niin. - Niin.
Entä Ehrengard?
Kuten tiedätte, olen maalannut häntä joka aamu.
Ja vaikka hän ei ole välttämättä tiennyt läsnäolostani,
minusta tuntuu, että välillemme on syntynyt yhteys.
Tiedän, mitä teidän armonne ajattelee.
- Tiedätte vai? - Todellakin.
Miksei tuo typerys -
vain yritä vietellä tyttöä vanhanaikaiseen tapaan ja sillä hyvä?
- Vai kuinka? - Jotakuinkin kyllä.
Mutta se typerys on -
taiteilija.
Tällä hetkellä olen täysin mestariteokseni lumoissa.
Siksi vaadin täydellistä antautumista -
ilman minkäänlaista fyysistä kosketusta.
Voisin vietellä tytön vanhanaikaiseen tapaan, ja toki se olisi helpompaa.
Voisin vietellä hänet, kun hänen sielunsa on kiihtynyt ja tunteiden vietävissä.
Mutta teidän armonne, silloin se ei merkitsisi minulle mitään.
Kuulostatte oivaltaneen,
että ette voi voittaa vetoamme, ja nyt haluatte muuttaa ehtoja.
Ei lainkaan. Aion yhä vietellä hänet, teidän armonne.
Niin käy. Mutta ero on siinä, että hän on ainoa, joka tietää siitä.
Muut pitävät Ehrengardia yhä hänen pienellä jalustallaan -
lumivalkoisena neitsyenä, mutta sielumme ovat iäksi yhteen sidotut.
Ja se on viettelyä aidoimmillaan.
Mutta mistä me tiedämme, oletteko vietellyt tytön...
- Mistäkö tiedämme, kumpi voittaa vetomme? - Nimenomaan.
Näytän hänelle hänestä tekemäni maalauksen,
ja juuri sillä hetkellä hän antaa periksi.
Hänestä tulee ruusu, joka pudottaa jokaisen terälehtensä -
yhdestä tuulen henkäyksestä hänet alastomaksi riisuen, teidän armonne.
Kun on antautunut intohimolle, keho seuraa perässä.
Maalauksen nähdessään hän yksinkertaisesti tuupertuu.
Tuupertuu? Meidän Ehrengardimme?
Kaikkien edessä, ja se on todiste täydellisestä viettelystä.
Hyväksyn vedon uudet ehdot.
Valmistelenko hevosenne, Ehrengard-neiti?
Lisbeth!
Mitä täällä tapahtuu?
Hyvä herra, odottakaa hetki. Miksi te huudatte?
Se mies uhkaili minua. Hän sekoitti täysin pääni.
Tein kauhean virheen.
Hän...
Hän lupasi, että saisin Lisbethini takaisin, jos auttaisin häntä.
Lisbethinne?
Minun...
Minun Lisbethini on viety minulta.
- Onko Lisbeth viety teiltä? - Ja nyt minä...
Minä tein kauhean virheen.
Mistä virheestä te puhutte?
Ne Rosenbadin hienohelmat ovat valehdelleet lapsesta!
Minua huijattiin!
Mutta...
Nyt minun pitää auttaa.
Missä teidän pitää auttaa?
Huomenna -
minun pitää siepata lapsi ja näyttää hänet heille.
Minun pitää mennä kello kahdelta metsäaukiolle.
Nyt epäröin, teenkö oikein.
Haluan ensin puhua Lisbethini kanssa.
En usko, että hän antaa sitä jälkeenpäin anteeksi.
Kuulkaa.
Kuunteletteko te?
Jatkakaa suunnitelman mukaan.
Ymmärrättekö?
Mitä?
Jatkakaa suunnitelman mukaan.
Pitäkää Lisbeth erossa siitä.
Kaikki järjestyy.
Menkää nyt!
Missä te olitte?
- Kaikki etsivät teitä. - Tässä minä olen.
Huviretki alkaa tuota pikaa.
Kaikki on valmista. Kaikki.
- Onko? - On.
Näytätte kalpealta. Oletteko allapäin?
En toki. Kaikki hyvin.
- Entä aterimet? - Siellä alhaalla. Otetaan vielä kulhoja.
Cazotte?
Ehrengard.
Pahoittelut, etten ollut tänään järvellä.
Järvellä?
Olen tiennyt koko ajan.
Olin poissa vain siksi, että minua tarvittiin täällä.
Haluaisin,
että viimeistelette maalauksen.
Mutta ajattelin,
jospa tekisimme sen kamarissanne.
Ehkä teidän pitää nähdä minut lähempää.
Kasvotusten.
Kyllä.
Tietysti. Kyllä.
Kyllä. Ehdottomasti.
- Voitteko kuvitella sen? - Voin.
Sulkekaa silmänne.
- Anteeksi? - Sulkekaa silmänne.
- Nytkö? - Niin.
Ja kuvitelkaa se.
Kyllä, haluan...
Hyvä sitten.
Olkaa valmiina.
Valmistelkaa kangas. Tulen luoksenne lounaan jälkeen.
- Selvä. - Selvä.
Selvä.
Tulette lounaan jälkeen.
Kippis.
Onpa mukava paikka, eikö totta?
Parahin Marbod.
On suuri ilo toivottaa teidät ja vaimonne tervetulleiksi.
On valtavan suuri ilo...
Niin, taisitte jo sanoa tuon.
Aivan.
Ja olen kovin iloinen siitä,
että prinsessa Ludmillan vointi sallii hänen olla seurassamme tänään.
Ihanaa.
Ja että sää...
Ehkä riittänee, kun sanon, miten suuri ilo on toivottaa teidät tervetulleiksi.
Ilo on meidän puolellamme.
- Kippis. - Hienoa.
- Kippis! - Kippis.
Kippis.
- Onpa ihanaa viiniä. - Kerrassaan.
Kevyttä ja kuplivaa.
Saisinko rapuja?
Kiitos.
- Rapuja? - Ei kiitos.
Nips, naps.
Olipa meillä onnea sään kanssa.
- Ei liian kuuma eikä kylmä. Juuri sopiva. - Ihana.
- Siinä on kantarelleja. - Niin on.
Totta tosiaan.
Metsän kultaa.
Hys, hys.
Ei!
Matthias!
Mitä?
Sinä senkin...
Pysäh...
- Herkullista. - Hyvin herkullista.
Kyllä.
Nyt riittää tämä pelleily.
- Pelleily? - Äläkä sinä sekaannu tähän.
Niin.
Parahin prinsessa.
Jos sallitte.
Niin täynnä elämää.
Niin pehmeä.
Hyvin pehmeä. Voisi jopa luulla...
Anteeksi!
- Anteeksi! - Matthias!
Tuolta hän saapuu!
Mitä sinä teet? Matthias!
Tule, Matthias.
- Tule vain! - Pysähdy!
Matthias, tulehan nyt!
Matthias!
Jatka vain, Matthias.
- Mat... - Jatka matkaa!
Matthias!
- Mitä sinä teet? - Tule nyt vain!
Suokaa anteeksi.
Matthias!
Matthias...
Matthias! Pysähdy!
Kas noin, ei hätää.
Matthias, pysähdy!
Tule.
Ei! Ei, ei, ei!
- Jääkää syömään. Poggendorf. - Pysähdy!
- Ottakaa kädestäni. - Seis!
Voi, Poggendorf!
Seis!
Hra Podolski.
Ehrengard!
Odottakaa!
No niin, hop!
No niin. Seis! Odota!
Ajuri on poissa.
Poggendorf, nouskaa kyytiin. Tulkaa, teidän armonne.
- Kiireesti nyt! - Auta minua.
Herran tähden.
- Ole vaiti. - Ole itse vaiti!
- Kiitos. - Liikkeelle!
Mennään.
Rauhassa! Seis!
Vauhtia. Mene!
Jos sanon, että oikealle, se on oikealle!
- Vasemmallepa. - Senkin typerä nainen!
Sanoin, että oikealle, ja menen oikealle!
Nopeammin!
Sanoinhan, että jäljet johtavat tuonne. Mikset kuuntele minua?
Sinä siinä!
Seis! Riittää!
Mitä täällä tapahtuu?
Vannon Herran nimeen, olen viaton mies.
Suotta tämä nainen kävi kimppuuni.
No.
Hyvä yritys, rakas serkku.
En ymmärrä.
Tämä lapsi on minun.
Se on totta.
Lapsi on hänen.
Voitteko toistaa?
Toistan sen uudelleen ja uudelleen. Lapsi on minun!
Se ei ole totta.
Kyllä on.
On se. Kyllä.
Voin vakuuttaa, että on.
Kyllä.
Kysykää Lisbethiltä. Hän vahvistaa.
Tuo mies on hänen miehensä. Hän sieppasi lapsen ja imettäjän.
- Seurasin heitä ja löysin heidät täältä. - Tuo...
Tuo ei ole totta.
- On se. - Kyllä on.
Kuka on lapsen isä?
Minäpä kerron.
Cazotte.
Niin?
Lähetä vaunut viemään lapsemme takaisin Rosenbadiin.
Tuo keikari?
Teidän pitää todistaa se.
Vai todistaa? Miksi ihmeessä?
Odotammeko lapsen varttumista -
niin että näemme, muistuttaako hän isäänsä?
Pidätte meitä pilkkananne!
Todisteita!
Vaadin todisteita.
- Cazotte. - Niin?
Näytä heille lehtiötäsi.
- Lehtiötäsi. - Lehtiötänikö?
Siis minun lehti... Aivan.
- Niin. - Niin.
- Se lienee välttämätöntä. - Kyllä.
Muuten kyllä, mutta minulla ei ole sitä mukanani, sitä...
- Onhan. - Ei ole.
Entä vasemmassa takintaskussasi?
Aivan.
Ehrengard.
Kurt?
- Ei nyt. Ei nyt! - Mitä tämä...
Eihän!
Joko riittää?
Voi sinua. Ei hätää.
No niin.
Nousehan.
Huomenna aamunkoitteessa.
Kurt!
Tulkaa. Lähdetään.
- Haluatteko valita ensin? - En. Olkaa hyvä vain.
Hyvä on.
Auttakaa häntä.
- Aivan. - Olkaa hyvä.
Valmiina?
Anteeksi, mutta en ymmärrä, miksi emme voi puhua tästä kuin aikuiset.
20 askelta. Tai kenties vähemmän?
20 askelta.
Voisitteko harkita...
Yksi, kaksi,
kolme, neljä, viisi, kuusi,
seitsemän, kahdeksan,
yhdeksän,
kymmenen,
yksitoista,
kaksitoista, kolmetoista,
neljätoista,
viisitoista,
kuusitoista,
seitsemäntoista,
kahdeksantoista,
yhdeksäntoista.
Minuun osui, helkkari vie!
Minuun osui!
Seis!
Älä ammu!
Minä kastan sinut Isän, Pojan ja Pyhän hengen nimeen.
Hän, joka antaa anteeksi kaikki synnit, parantaa kaikki sairautesi.
Iankaikkisesti.
- Aamen. - Aamen.
Olkoon rauha kanssasi.
Kuin myös sinun henkesi kanssa.
Ja vihdoin, kun häistä oli kulunut noin vuosi,
prinssi Lothar ja prinsessa Ludmilla saivat kastaa esikoisensa.
Kaikkivaltias Jumala, meidän Herramme Jeesuksen Kristuksen Isä,
joka synnytti sinut uudelleen vedestä ja Pyhästä Hengestä.
Tähän päättyy Ehrengardin tarina.
Hän pukeutui tilaisuutta varten valkoiseen asuunsa -
ja Pyhän Tapanin ritarikunnan siniseen nauhaan.
Se on kunniamerkki aatelisnaisille heidän palveluksistaan Babenhauseneille.
Olin paikalla, mutta en saanut kunniamerkkiä.
Kyllä!
Nyt!
Myöhemmin lähdin Roomaan.
Täällä sain monia arvovaltaisia tehtäviä,
joissa saatoin kehittää taiteellisia kykyjäni entuudestaan.
Grazie.
Lisäksi ystäväni antoivat minulle kutsumanimen.
He kutsuivat minua -
Casanovaksi.
Tekstitys: Mirka Pohjanrinne