Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- ארנגארד: אומנות הפיתוי -‬
‫אל תזוזי בבקשה, הוד מעלתך.‬
‫לא ייאמן שאתה לא צריך לנוח קצת.‬
‫יישרת שוב את השמלה שלך, הוד מעלתך?‬
‫אם כן, לא בכוונה.‬
‫אל תזוזי בבקשה.‬
‫יש בעיה?‬
‫בעלי היה עורף את ראשך לו היה רואה אותך.‬
‫קיבלתי את הרושם שהדוכס הגדול‬ ‫רוצה ש... אנציח את היופי שלך.‬
‫אם כך, אסור להיות קטנוניים.‬
‫זהו.‬
‫אתה מתחרט?‬
‫חוששני שאני מעריך את מיקומו‬ ‫של ראשי על הגוף שלי, הוד מעלתך.‬
‫אני נאלץ לבקש ממך לשבת בגב זקוף.‬
‫זה לוקח נצח.‬
‫אכן.‬
‫דיוקן אמיתי דורש זמן.‬
‫כן, שמתי לב.‬
‫כמו פיתוי.‬
‫מר קאסוט.‬
‫העלמה זימרמן.‬
‫מר קאסוט!‬
‫אתה מאחר בתשלום שכר הדירה. אם לא תשלם...‬ ‫-גברתי היקרה...‬
‫לא הצעתי לצייר סקיצה של הדיוקן שלך?‬ ‫לו ידעת מה הערך...‬
‫אני לא רוצה ציור של עצמי. אני רוצה כסף.‬
‫והוא בדרך. תאמיני לי. הוא יגיע.‬
‫תחייכי. יש יום נפלא היום. הכול טוב.‬
‫הוד מעלתכם, אני מתכבד לקבל את הזמנתכם.‬
‫תודה לכם שהזמנתם אותי.‬
‫אני נפעם. נפעם מאוד.‬
‫תודה.‬
‫הוד מעלתכם, אני נפעם ומתכבד‬ ‫לנוכח הזמנתכם. תודה.‬
‫הצייר.‬
‫אני מקווה שאתה מרוצה מהיצירה, הוד מעלתך.‬
‫צייר?‬
‫יפהפה, לא? זה נראה בדיוק כמוה.‬
‫אבל מצד שני, זה לא דומה.‬
‫אני לא מבין בדברים כאלה, אבל אם את אומרת.‬
‫מעניין.‬
‫אמרת, "אבל מצד שני, זה לא דומה".‬
‫אני מאמין שאומנות צריכה לעשות יותר‬ ‫מאשר לחקות את החיים.‬
‫כמו שירה שלא תמיד ניתן להבין, אבל...‬
‫על מה אתה מדבר?‬ ‫-אני מתנצל. שמי קאסוט.‬
‫ציירתי את הדיוקן הזה.‬ ‫אומן, צייר, גבר וכן הלאה. ומי את?‬
‫סלח לי.‬
‫בתי.‬
‫בתך?‬ ‫-כן.‬
‫מר קאסוט.‬
‫אתה נראה מדוכדך. אתה לא נהנה?‬
‫מאוד, הוד מעלתך.‬
‫תספר לי בבקשה במי אתה בוהה.‬
‫אני בוהה?‬
‫כן, זה ברור מאוד.‬
‫אתה יכול לספר לי הכול.‬
‫אני לא מקנאת. להפך.‬
‫מענג אותי לשמוע‬ ‫על תשוקות של אחרים. בפירוט, בבקשה.‬
‫למען האמת, אכן ראיתי... גברת צעירה.‬
‫איפה?‬ ‫-שם.‬
‫אכן, ארנגארד.‬
‫ארנגארד.‬ ‫-כן, היא יפה.‬
‫אביה היה השליש האישי של חמי.‬
‫משפחה נוקשה למדי.‬ ‫-הבנתי את זה, כן.‬
‫היא אהבה את הדיוקן? כישרונותיך כישפו אותה?‬
‫לא, זה לא בדיוק מה שקרה.‬
‫מסכן.‬
‫אבל אל תיראה מיואש כל כך.‬
‫בחור צעיר אמר לי לאחרונה שפיתוי לוקח זמן.‬
‫כמו ציור דיוקן.‬
‫למען האמת, זו הסיבה שהזמנתי אותך הערב.‬
‫דיוקן חדש?‬
‫לא, כישרון הפיתוי שלך. בוא.‬
‫אתה זוכר את בני?‬
‫בחור צעיר ונאה, הוד מעלתך.‬ ‫-אכן.‬
‫אנחנו זקוקים לעזרתך.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫אתה מכיר את חוק הירושה?‬ ‫-לא.‬
‫תיארתי לעצמי שלא.‬ ‫מקומנו על הכס לא יציב, אפשר לומר.‬
‫אתה זוכר שהדוכס הגדול הקודם‬ ‫לא הוליד ילדים.‬
‫אני לא ממש...‬ ‫-פשוט תקשיב.‬
‫כך היה. ובעלי הוא לא צאצא ישיר.‬
‫זה נגמר בסכסוך על הכס בין בני הדודים,‬
‫ובעלי ניצח בו בסוף.‬ ‫שם תוכל לראות אחד מבני הדודים שלו.‬
‫הרוזן מרבוד.‬
‫והרוזנת אורסילה. איכס!‬
‫הם משגיחים עלינו בעיני נץ.‬
‫הבעיה היחידה שלנו‬ ‫היא שהדוכס הגדול חולה מאוד.‬
‫הרופאים לא יכולים לעזור לו.‬ ‫-צר לי לשמוע, הוד מעלתך.‬
‫כן, זה שובר לב.‬
‫בני אמור לרשת את הכס,‬
‫אך הוא אינו נשוי,‬ ‫אז הוא לא יכול לרשת אותו.‬
‫אולי בנסיבות אחרות, אבל...‬
‫מקומכם על הכס לא יציב.‬ ‫-בדיוק.‬
‫ואיך אני אמור לעזור, הוד מעלתך?‬
‫תסתכל על בני.‬
‫תסתכל על הנסיך הצעיר,‬
‫והנשים מתקהלות סביבו.‬
‫אך הוא בקושי מביט לעברן.‬
‫אפילו לא חיוך.‬
‫חיי אהבה, ארוטיקה.‬ ‫הדברים האלה לא מעניינים אותו.‬
‫אני מבין את כוונתך, הוד מעלתך, אבל...‬ ‫-אבל מה?‬
‫פירות אציליים מבשילים לאט.‬
‫כבר אמרתי לך, אין לנו זמן.‬
‫הנסיך לותאר מוכרח למצוא כלה בקרוב,‬
‫אחרת הכס יעבור...‬
‫לבן דודו של בעלי.‬
‫זה מבלבל מאוד, אבל אלה החוקים.‬
‫פשוט... כן.‬ ‫-אתה, מר קאסוט. המשימה שלך...‬
‫עליך לעורר את תשוקתו של בני.‬
‫את תשוקתו למין היפה.‬
‫אני?‬ ‫-קשה לי לדמיין מישהו מתאים יותר.‬
‫אני לא יודע אם אני מתאים.‬ ‫-ודאי שכן.‬
‫נקוב במחיר שלך.‬
‫זה לא עניין של כסף, הוד מעלתך.‬
‫אך אני מתעקשת שתקבל גמול על מאמציך.‬
‫מה שתרצה.‬
‫תפעיל את הדמיון שלך.‬
‫ארנגארד.‬ ‫-ארנגארד?‬
‫אני רוצה לצייר דיוקן שלה.‬
‫אולי תוכלי לארגן את זה.‬
‫בסדר גמור.‬
‫אשתדל.‬
‫אך אתה חייב לספר לי את כל הפרטים.‬ ‫-מן הסתם, הוד מעלתך.‬
‫תשמרי את העודף.‬
‫מישהו מהארמון יאסוף את שאר החפצים שלי.‬
‫סלח לי, אדוני.‬
‫שמי קאסוט. אני אומן.‬
‫אני מכיר את אימא שלך, ופשוט טיילתי בגינה.‬
‫אין בכוונתי לפגוע בך, אדוני.‬
‫אבל כשראיתי אותך עומד שם, נראה לי...‬
‫סלח לי, אבל עמדת פה ונראית קצת עצוב.‬
‫הם רוצים שאתחתן.‬ ‫-מי?‬
‫אימא ואבא שלי.‬
‫כולם.‬ ‫-בחיי.‬
‫ו... אתה לא רוצה?‬
‫לא.‬
‫כי אתה רוצה את החירות שלך. כמובן.‬
‫מה אם אגיד לך, אדוני,‬
‫בכל הכבוד הראוי, כמובן...‬ ‫שהבנת משהו לא נכון?‬
‫מה שאתה רואה ככלא...‬
‫הוא בעצם שחרור.‬
‫תרשה לי להראות לך כמה סקיצות, אדוני.‬
‫חיי אהבה.‬
‫כן. כן, זה טוב.‬
‫רואה את הפואטיקה?‬
‫אתה אוהב אותה. היא שלך. קח אותה.‬ ‫-כן.‬
‫הצלחתי לזכות באמונו של הנסיך.‬
‫הוד מעלתך, כבודי אוסר עליי לחשוף בפרוטרוט‬
‫את מה שסיפרתי לו באותם לילות וימים.‬
‫די לומר שעוררתי את דמיונו כמיטב יכולתי.‬
‫אני זוכר שדקלמתי קטעים‬ ‫מ"דקאמרון" ומ"סיפורי קנטרברי",‬
‫על הטוחן ועל האישה מבאת'.‬
‫על היופי המרהיב שניתן למצוא,‬
‫על עלי ורדים רכים כמשי,‬ ‫על לבבות מתנפחים שמשתכרים מרוב דם,‬
‫ועל הדלקת נר שלישי בעזרת הלפיד שלך.‬
‫הצעתי שהוא ייסע לחופשה.‬
‫חופשה?‬
‫לארמון בלויכנשטיין.‬
‫אני מצייר שם דיוקן משפחתי.‬ ‫אני אשמח להביא את הנסיך,‬
‫להכיר לו את הבנות. לא בלי רשותך, כמובן.‬
‫אבל כבר ניסינו עם משפחת לויכנשטיין.‬ ‫הן מזעזעות. חסרות כל קסם.‬
‫לא הצעירה מביניהן.‬
‫לודמילה.‬ ‫-אבל היא רק ילדה.‬
‫הזמן טס, הוד מעלתך.‬ ‫היא תהיה בת 18 בשבוע הבא.‬
‫באמת?‬
‫אתה מכיר את המשפחה היטב?‬
‫ציירתי את הדיוקנאות שלהם לפני זמן רב, כן.‬
‫רק ציירת דיוקנאות?‬
‫הוד מעלתך, מה את חושבת עליי?‬
‫אולי לא כדאי שתפתח ציפיות.‬
‫אין לי ציפיות. אבל יש לי תקווה.‬
‫אדוני, חשבתי שאולי תלבש את זה.‬
‫ואתלבש כמו פשוט עם?‬
‫לא. תתחפש לשוליה שלי. אבל כן, אנונימיות.‬
‫אתה יכול לאמוד את לודמילה‬ ‫בלי הנטל של התואר שלך.‬
‫איך אתאר אותה? היא כמו הוורד‬
‫שניחוחו העשיר‬
‫מפתה בתמימות את העוברים והשבים לקטוף אותו.‬
‫אך הוא טרם נקטף.‬
‫עצום את עיניך‬ ‫ודמיין את האישה הכי יפה שעולה בדעתך.‬
‫היד שלה כה מוצקה ולבנה.‬
‫המותניים.‬
‫הברכיים.‬
‫הקרסוליים.‬
‫קולה הקטיפתי והבל פיה הרך.‬
‫אתה מוכן, אדוני?‬
‫יופי. בוא נלך.‬
‫כעת, הוד מעלתכן, אני חושב שסיימנו.‬
‫אך עלינו לערוך שינוי אחד קטן.‬
‫הנסיכה לודמילה, פרחת מהר כל כך.‬
‫השתנית לחלוטין בחודשיים שחלפו‬ ‫מאז הביקור האחרון שלי.‬
‫אז אם אוכל לבקש ממך‬ ‫להישאר כאן לזמן קצר, לבד,‬
‫אני רוצה להוסיף כמה דברים.‬
‫אימא, אבא, אפשר?‬
‫חוששני שאצטרך לבקש מכם‬ ‫לצאת מהחדר, הוד מעלתכם.‬
‫אם מטרתי היא להנציח את יופייה הייחודי,‬
‫נדרש ניתוק מסוים מהתפקיד שלה‬ ‫בתור בת הזקונים, לצערי.‬
‫בואו.‬
‫צריך לקרב את כן הציור.‬ ‫-כן, אדוני.‬
‫עכשיו, בואי נראה.‬
‫אני מסמיקה.‬ ‫-אל תסמיקי.‬
‫בבקשה, אל תצבע את הפנים שלי באדום.‬ ‫-אני מבטיח.‬
‫נמעיט באדום.‬
‫תרימי מעט את הסנטר, בבקשה. בדיוק.‬
‫אני מוכרח לספר לך, גבירתי, על מזלי הגדול.‬
‫מעולם לא היה לי עוזר מוכשר כמו...‬
‫יש לו רוח אומנותית כמו שלא ראיתי בחיי.‬
‫וסלחי לי...‬
‫נכון שהוא נאה?‬
‫כן, הוא נאה מאוד.‬ ‫-כה נאה.‬
‫כה נאה ונפשו מוכשרת כל כך.‬
‫הוא מוצא יופי במקומות שבהם איש לא מוצא.‬
‫זה כישרון.‬
‫מהות הכישרון.‬
‫זה נפלא כל כך. למעשה,‬ ‫הרעיון לדייק את הדיוקן שלך היה שלו.‬
‫לא.‬ ‫-כן.‬
‫"אתה עושה לה עוול, מר קאסוט.‬
‫"חבוי בה יופי גדול עוד יותר." הוא אמר זאת.‬
‫הוא לא אמר זאת.‬ ‫-כן, הוא אמר.‬
‫ונאלצתי להסכים.‬
‫לא.‬ ‫-כן.‬
‫אבל חבל.‬
‫חבל מאוד שהוא ביישן כל כך.‬
‫אך זה מאפיין של רוב האומנים הגדולים, לא?‬
‫אני לא יודעת.‬ ‫-כן. אני מבטיח לך שכן.‬
‫מאיפה הוא?‬ ‫-מאיפה הוא?‬
‫הוא נצר למשפחת אצולה.‬
‫כמוך.‬
‫הגיע הזמן לחשוף‬ ‫את זהותך האמיתית, הוד מעלתך.‬
‫אני?‬ ‫-לא. ובכן...‬
‫תוודא בבקשה שלא יפריעו לנסיכה.‬
‫והם נעלמו כמו שני כלבלבים שובבים.‬
‫לא!‬
‫בוא.‬
‫הם טיילו בגני הארמון.‬
‫אתה גאון, מר קאסוט.‬
‫הכמיהה הייתה בליבו של הבן שלך‬ ‫לאורך כל הדרך,‬
‫רק ליביתי אותה.‬ ‫-שירת היטב את השושלת שלנו.‬
‫באמת היה לי לעונג.‬
‫דעי זאת בבקשה.‬ ‫-כן.‬
‫אכן.‬
‫מה זה?‬ ‫-חוששני שאני נאלצת לאכזב אותך.‬
‫לאכזב?‬ ‫-דיברתי עם הגנרל שרקנשטיין.‬
‫לא בא בחשבון שתצייר דיוקן של הבת שלו.‬
‫יש לך מזל שלא הזכרתי את שמך. הוא נתקף זעם.‬
‫הבנתי.‬
‫אוי, אתה...‬ ‫-לא. ממש לא, הוד מעלתך. ממש לא.‬
‫שמחתי לעזור, אך את לא צריכה לשלם לי.‬
‫אבל החתונה. כן.‬ ‫-כן.‬
‫החתונה של בני.‬ ‫אתה חייב לקבל את ההזמנה. אני מתעקשת.‬
‫קבלו את הטבעות המבורכות והמקודשות הללו.‬
‫החליפו אותן, ומי ייתן‬ ‫והן יהיו סמל נצחי להסכם הבלתי הפיך‬
‫שנכרת ביניכם היום.‬
‫לודמילה, בשם האב, הבן ורוח הקודש,‬
‫אני נושא אותך לאישה.‬
‫לותאר, בשם האב, הבן ורוח הקודש,‬
‫אני נושאת אותך לבעל.‬
‫את האיחוד שנוצר ביניכם כעת‬
‫אני מאשר כחוק בשם האב, הבן ורוח הקודש.‬
‫אמן.‬
‫כל האורחים שהתכנסו כאן היום‬
‫יהיו עדים לתוקפו‬ ‫של ההסכם הקדוש הזה שלא ניתן להפר.‬
‫אסור לאיש להפריד את מה שאלוהים איחד.‬
‫אמן.‬
‫ו... עצרו!‬
‫מר קאסוט. ארוז את חפציך ובוא איתנו.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫הנה אתה.‬
‫את נראית נסערת.‬
‫יש יורש בדרך.‬
‫ברכותיי.‬ ‫-לא, ממש לא.‬
‫ממש לא?‬ ‫-לא.‬
‫היורש אמור להיוולד בסוף מאי.‬
‫כן?‬ ‫-כן.‬
‫בעוד ארבעה חודשים.‬ ‫-כן, ככל הנראה.‬
‫ארבעה חודשים, לא תשעה.‬
‫אתה צוחק?‬
‫אתה לא מבין שזו שערורייה?‬ ‫-כן, הוד מעלתך. אני מתנצל.‬
‫אלוהים, האל, שהוא אומן נהדר,‬
‫מצייר לעיתים את הציורים שלו‬ ‫כך שיעריכו אותם מרחוק.‬
‫בעוד 150 שנים, הבעיה שניצבת בפנייך כעת‬ ‫תיראה כמו אידיליה טהורה,‬
‫שמטרת קיומה היא לשמח את קהל הצופים.‬ ‫כרגע, את קרובה מדי...‬
‫תחסוך ממני את השטויות.‬
‫סליחה. אני מנסה לומר‬
‫שכל נתינייך הנאמנים יחייכו בליבם‬
‫כשהם ישמעו על העניין שמטריד אותך.‬
‫כי כולם אוהבים זוגות יונים.‬
‫כבר סיפרתי לך כמה אנחנו מתקשים‬ ‫להשאיר את באבנהאוזן בידינו.‬
‫אה, בגלל בן הדוד...‬ ‫-מרבוד.‬
‫אולי מופקרות מקובלת בחוגים האומנותיים שלך,‬
‫אך בחוגים שלנו, היא גזר דין מוות.‬
‫הנסיך לותאר ינושל מהירושה‬
‫אם יתגלה שהילד נברא מחוץ לברית הנישואים.‬
‫מה תעשי?‬ ‫-אין לי מושג.‬
‫יש להבריח את בנך ואת אשתו למקום כלשהו.‬
‫הרחק מעיני הציבור.‬
‫במסתור?‬ ‫-כן. זה אמור להיות אפשרי.‬
‫כן, אבל מדוע?‬ ‫-כדי להסתיר מהעם את האמת.‬
‫להסתיר את האמת?‬
‫כן, הסברתי לך כיצד פיתוי‬ ‫יכול להיות מעין משלח יד.‬
‫כן.‬
‫הציבור אמור להיות ניתן לפיתוי באותה צורה.‬
‫מר קאסוט, אתה מדבר הרבה‬ ‫ואומר מעט מאוד. אתה מודע לכך?‬
‫במובן מסוים, אני מרגיש אחראי.‬
‫ביקשת ממני לפקוח את עיניו של בנך‬ ‫כך שיראה את קסמי המין הנשי.‬
‫רק את עיניו, ותו לא.‬
‫אבל הוד מעלתך...‬ ‫ההשגחה העליונה התערבה כדי לעזור לנו.‬
‫אסור שנמעד.‬
‫אני חושב שאני יודע איך לפתור את זה.‬
‫ראשית, את והוד מעלתו מוכרחים להודיע לעם.‬
‫אזרחי באבנהאוזן המוערכים.‬
‫יש להכריז שתאריך המאורע המשמח‬ ‫צפוי מתישהו ב...‬
‫בחודש ספטמבר.‬
‫אתם תכריזו שהנסיכה לודמילה,‬ ‫בהתאם לעצתו של רופא הארמון,‬
‫מוכרחה להישאר במיטתה חודשים רבים.‬
‫שעליה לחיות בשלווה מוחלטת.‬ ‫-...שלווה מוחלטת.‬
‫שלווה מוחלטת? אבל היכן?‬
‫אני אצטרך למצוא מקום‬ ‫מבודד ושומם ככל האפשר.‬
‫הרחק מהעולם.‬
‫לארגן הכול בצורה הרמונית.‬
‫תטפל גם בעיצוב הפנים?‬ ‫-כן.‬
‫חיוני שאיש לא יראה את הנסיכה לודמילה‬
‫עד שיחלפו שישה חודשים מהלידה.‬
‫אני אישאר לאורך כל התקופה.‬
‫כדי לוודא שהכול מתנהל כמתוכנן.‬
‫אתה מסוגל לעשות זאת?‬ ‫-כן.‬
‫עכשיו אתה פחות בטוח.‬
‫לא, הוד מעלתך. התחוור לי הרגע‬
‫שהנסיכה לודמילה תזדקק לבת לוויה מיוחדת.‬
‫לא סתם אחת הרכלניות הרגילות מהארמון, אלא...‬
‫מישהי שתיבחר בקפידה.‬
‫מישהי שנוכל לסמוך עליה.‬ ‫-כמובן.‬
‫היא חייבת להיות ממשפחה טובה,‬ ‫בעלת השכלה ומראה‬
‫שיצדיקו את בחירתה.‬
‫את לא מסכימה?‬ ‫-כן, בוודאי.‬
‫וגם צעירה וטובת לב,‬
‫מאחר שבזמן הבידוד שלה,‬ ‫הנסיכה תרצה בת לוויה‬
‫שגילה והמזג שלה תואמים את שלה.‬
‫ואיפה אנחנו אמורים למצוא‬ ‫בחורה צעירה ונעימה מהמעמד הגבוה ביותר,‬
‫בעלת תבונה רבה ולב נאמן וישר...‬
‫מר קאסוט, אתה שוב עושה את זה. מקשקש...‬
‫סלחי לי. רק התכוונתי...‬ ‫את מכירה אישה כזו, הוד מעלתך?‬
‫מישהי עולה בדעתך?‬
‫ארנגארד.‬ ‫-אלוהיי. כמובן.‬
‫אתה פשוט נוראי, מר קאסוט.‬ ‫-למה את מתכוונת, הוד מעלתך?‬
‫אתה מתכוון לפתות אותה.‬
‫לא.‬
‫את צודקת.‬
‫זה נכון.‬
‫אני חייב לך את האמת.‬ ‫כאחת מהאנשים היחידים שפגשתי בחיי...‬
‫שמבינים את האומן. את באמת מבינה.‬
‫סלחי לי, האם אני רשאי‬ ‫להציג לך את מחשבותיי?‬
‫כן.‬
‫אני רואה אותה.‬
‫אישה צעירה בשמלה לבנה, בתם של לוחמים,‬
‫שבהשקפת עולמה,‬ ‫האומנויות והאומן מעולם לא התקיימו.‬
‫וזו בדיוק הסיבה שאני זועק כמו מיכלאנג'לו,‬
‫"בתוך גוש השיש הזה‬ ‫חבוי ניצחוני הגדול ביותר."‬
‫אם נתעלם לרגע ממיכלאנג'לו,‬ ‫מגוש השיש ומהלוחמת בשמלה הלבנה,‬
‫בני משפחת שרקנשטיין הם לותרנים.‬ ‫גזע נוקשה מאוד, כפי שכבר ציינתי.‬
‫פוריטנים, הלכה למעשה.‬
‫כולם אנשי צבא.‬
‫אתה לא תתקרב אליה.‬
‫אולי.‬
‫הפעם הגזמת בשאפתנות שלך, מר קאסוט.‬ ‫-זה בהחלט ייתכן.‬
‫אך אין לי ספק.‬
‫אז אולי אפשר להכריז על התערבות.‬
‫התערבות?‬
‫ארנגארד לא תיכנע לך.‬
‫ואם אצליח?‬
‫אם תזכה בארנגארד,‬ ‫אציע לך משרה בארמון לשארית חייך.‬
‫יתר על כן, אציע לך‬ ‫משכן של אומן במיקום לבחירתך.‬
‫ואז תוכל להסתובב שם ולקשקש כאוות נפשך.‬
‫ואם איכשל?‬
‫אז תצייר שוב את הדיוקן שלי.‬
‫והפעם לא תדחה אותי.‬
‫טוב מאוד.‬
‫אני והדוכס הגדול‬ ‫זוכרים את שירותך הנאמן לאביו.‬
‫זה היה השיא של הקריירה המוקדמת שלי.‬
‫העניין שנדון בו...‬ ‫אסור שתחשפו אותו בפני אף אחד.‬
‫אפילו לא הדוכס הגדול.‬
‫אך ספרי לי בבקשה,‬ ‫איך הצלחת לאמוד את תכונותיה של בתי?‬
‫בכל הכנות, אדוני הגנרל,‬ ‫הכבוד הזה הוטל על איש סודי במקרה הזה.‬
‫מר קאסוט.‬
‫ראיתי...‬
‫שיש כאן...‬
‫ולקיריה צעירה.‬
‫שגדלה תחת הערכים הצבאיים הנוקשים ביותר.‬
‫העלמה היחידה בשושלת ארוכה של לוחמים.‬
‫מלאכית מלובנת, צעירה,‬ ‫מתאימה כמעט ברמות בלתי נתפסות,‬
‫עם חרב בוערת שתשמור‬ ‫על גן העדן של האוהבים הצעירים.‬
‫נסחפתי. בכל זאת,‬ ‫כוחה של ארנגארד מרשים בעיניי.‬
‫ואני רואה מאין הוא בא.‬
‫מספיק עם השטויות האלה.‬
‫בכל מקרה...‬
‫אף בן משפחת שרקנשטיין‬ ‫מעולם לא סירב לדוכס שלו.‬
‫כל המשפחה שלנו אסירת תודה לך, אדוני הגנרל.‬
‫ארנגארד, ארזי את חפצייך.‬
‫כמובן, אבא.‬
‫רק דבר אחד.‬ ‫-כן?‬
‫אפשר להיפרד מקורט?‬
‫קורט?‬
‫הארוס שלי, הוד מעלתך.‬
‫כמובן, את רשאית להיפרד לשלום מארוסך.‬
‫שוב תודה לך, ארנגארד.‬
‫אני מתכבדת לשרת את המדינה שלי.‬
‫את ילדה טובה. אתה מסכים, מר קאסוט?‬
‫כן. בהחלט.‬ ‫-כן.‬
‫שינה ערבה, ארנגארד.‬
‫שינה ערבה, הוד מעלתך.‬
‫כן, שינה ערבה מאוד, ארנגארד.‬
‫לילה טוב.‬
‫איזה שרלטן נפוח.‬
‫מצאתי מקום מרוחק.‬ ‫-כן?‬
‫רוזנבאד.‬
‫רוזנבאד?‬ ‫-כן.‬
‫המקום הזה ריק כבר דורות.‬ ‫-בדיוק.‬
‫ברוכים הבאים.‬
‫הרופא שלנו, פרופסור פוציגר.‬
‫הוא יישאר כאן כדי להשגיח‬ ‫על בריאותה של הנסיכה.‬
‫הסייס שלנו, מר פודולסקי.‬
‫וכמובן, הוד רוממותה,‬ ‫בת הלוויה הראשית שלנו, הרוזנת פוגנדורף.‬
‫היא תמיד הייתה בת הלוויה הכי נאמנה שלי.‬
‫וארנגארד.‬
‫אך את ארנגארד אתה מכיר.‬
‫בהצלחה רבה לך.‬
‫צריך לצחצח את המראה הזו, כשיהיה לכם זמן.‬
‫נמשיך למבואה. נא לסגור‬ ‫את הדלתות האלה כדי למנוע רוחות פרצים.‬
‫מר קאסוט?‬ ‫-כן?‬
‫אפשר לשאול אותך שאלה?‬ ‫-כמובן.‬
‫האם אתה... מעין משרת של הארמון?‬
‫לא. אני לא.‬ ‫אני משרת רק את האומנויות. אני צייר.‬
‫המבואה.‬
‫מר קאסוט.‬ ‫-כן.‬
‫נזכרתי איפה ראיתי אותך לראשונה.‬
‫כן?‬ ‫-בנשף הגדול.‬
‫עמדת ליד הדיוקן שציירת של הדוכסית הגדולה.‬
‫אני לא זוכר.‬
‫אני בדרך כלל זוכר פרצופים היטב, אבל...‬
‫לא את פרצופך מאותו ערב.‬
‫לא התכוונתי להעליב אותך. אבל זה...‬
‫להעליב אותי?‬
‫תעשה כרצונך.‬
‫ועכשיו לנופף! לנופף!‬
‫ולחייך.‬
‫זה כמו סיפור מהאגדות.‬
‫אני שמח לשמוע.‬
‫ניסיתי ליצור מקום‬
‫שבו לנסיכה שלנו לא תהיה ברירה‬ ‫אלא ללדת את קופידון.‬
‫הם בשבילי?‬ ‫-כן.‬
‫תודה.‬ ‫-בשמחה.‬
‫קאסוט.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫האווירה הרומנטית השתלטה במהרה‬ ‫על הארמון הקטן שלנו.‬
‫ובאשר לנסיכה לודמילה‬ ‫ולמערכת היחסים עם בת הלוויה החדשה שלה,‬
‫הנסיכה, כבדה מרוב מתיקות החיים, כמו דבורה...‬
‫כמו דבורה בדרכה לכוורת...‬
‫לא יכולה שלא לראות בה אחות.‬
‫זה נכון שארוסך הוא חייל?‬ ‫-זה נכון.‬
‫אבל את בטח מפחדת.‬ ‫מה אם ישלחו אותו למלחמה יום אחד?‬
‫זה מה שחיילים עושים.‬
‫לימדתי אותו סיף.‬ ‫כולם במשפחה שלנו שולטים בזה.‬
‫בתמורה, הוא לימד אותי לירות באקדח.‬
‫כן. פעמים רבות.‬
‫את רוצה ילדים?‬
‫באשר להתערבות שלנו, הוד מעלתך,‬ ‫אני מוכרח לומר לך בכל הכנות‬
‫שההתקדמות איטית, עם מעט מאוד התפתחויות.‬
‫מר קאסוט.‬
‫אה, ארנגארד.‬
‫קמת מוקדם.‬
‫כן. אני בדרך כלל קם מוקדם.‬
‫אתה יוצא לרכיבה?‬
‫סלחי לי?‬ ‫-אתה יוצא לרכיבה?‬
‫תרצה להצטרף אליי?‬
‫אבל אם אתה רוצה לרכוב לבד...‬ ‫-לא.‬
‫לא, זה בסדר...‬
‫אני חושב שזה יהיה בסדר.‬
‫רק תני לי לחשוב.‬
‫בטח, למה לא?‬
‫בוקר טוב, מר פודולסקי.‬ ‫-בוקר טוב, מר קאסוט.‬
‫תוכל להכין את הסוס שלי?‬ ‫-הסוס שלך?‬
‫פשוט תן לי את הסוס שנתת לי אתמול.‬
‫אתמול?‬
‫פשוט סוס כלשהו.‬
‫כן, אדוני.‬
‫אתה בא?‬ ‫-פשוט תתקדמי. אני אדביק את הפער.‬
‫אתה מתעייף. נגמר לך כל הכוח?‬
‫תראה.‬
‫זה זוהר האלפים.‬
‫זו אינטראקציה נדירה‬ ‫בין הצבעים הספקטרליים באטמוספרה.‬
‫זוהר האלפים?‬
‫כן.‬
‫זוהר האלפים.‬
‫הוא כבר התחיל להיעלם.‬
‫כן. מטבע הדברים.‬
‫הוא חשף את מהותו הפנימית,‬ ‫וכעת הוא יכול רק להשמיד את עצמו. בום!‬
‫אחריו יבוא יום בהיר. זה נס.‬
‫לא!‬
‫אתה חושב שאולי יהיה אפשרי‬ ‫להביא לכאן את הסוס שלי?‬
‫הסוס שלך?‬
‫המזג של הסוסים האלה רגוע מדי.‬
‫כן. אכן. והסוס שלך לא כזה?‬
‫שמו ווטאן.‬
‫רק אני יכולה לרכוב עליו.‬
‫אני מתאר לעצמי.‬ ‫-מר קאסוט.‬
‫מר פודולסקי. מה הבעיה?‬
‫מישהו בא.‬
‫אז גרש אותו.‬ ‫-אני לא יכול. זה בן הדוד של הדוכס הגדול.‬
‫באנו לבקר את הנסיכה.‬ ‫אני בן הדוד של הדוכס הגדול.‬
‫אלוהיי, זה נחמד מצידכם.‬ ‫אבל לא, הנסיכה חלתה, לצערי.‬
‫זה רק ביקור קצר. הבאנו לה סלסילת מתנות.‬
‫תצטרכו לחזור ביום אחר.‬
‫או לתת לי אותה.‬ ‫-נקניקיות טעימות.‬
‫כפי שאתם בטח מתארים לעצמכם,‬ ‫מצבה של הנסיכה מונע ממנה לפגוש אנשים.‬
‫אתה מגרש אותי?‬
‫אני רק שליח.‬ ‫-אני מתעקש.‬
‫תקשיב...‬ ‫-מי אתה חושב שאני?‬
‫אני רק...‬ ‫-זוז!‬
‫מרבוד.‬
‫איזו הפתעה.‬
‫היינו באזור, ו...‬ ‫הבאנו מתנות מהבית בשביל הנסיכה.‬
‫אוודא שהיא תקבל אותן. היא חולה מאוד.‬
‫זה רק ביקור קצר.‬
‫זה מדבק. היא בבידוד.‬
‫אבל...‬ ‫-להתראות.‬
‫לותאר. לותאר היקר. זה רק ביקור קצר מאוד.‬
‫ראית את השקרים שלו?‬ ‫-כמובן.‬
‫והשרלטן הזה. ראית את הסמרטוטים שהוא לבש?‬ ‫סלחי לי על השאלה, אנחנו בקרקס נודד?‬
‫עלינו להישאר קרובים.‬
‫הבאנו מתנות לדיירי הארמון,‬ ‫אך הם לא מקבלים אורחים.‬
‫אתה מכיר מישהו שמועסק בארמון?‬
‫אני לא מתערב בענייני אחרים.‬ ‫-חכה.‬
‫אולי תוכל לשקול מחדש את עמדתך?‬
‫אנחנו חוזרים לבאבנהאוזן הערב.‬ ‫עכשיו אתה יודע איפה למצוא אותנו.‬
‫הוד מעלתך.‬
‫חלף חודש נוסף, והלידה ממשמשת ובאה.‬
‫אני יודע שבשל אופיו של המצב,‬ ‫את לא יכולה לבקר אותנו,‬
‫אז תרשי לי למסור לך רשמים מכאן.‬
‫אני אתחיל בכך שאספר לך חדשות משמחות.‬
‫המזל האיר לי פנים.‬
‫לא הצלחתי להירדם והחלטתי ללכת לטיול ביער.‬
‫כאן ראיתי אותה.‬
‫ומייד הבנתי‬
‫שהאלים העניקו לי מוטיב ייחודי.‬
‫צדקתי בהחלט בהערכתי של יופייה.‬
‫אבל זה היה משהו אחר.‬
‫נדיבותם של האלים הייתה בלתי נתפסת אף יותר.‬
‫ואני מבקש מהוד מעלתך‬ ‫לא לראות בזה בוטה או לחשוב עליי כעל מציצן.‬
‫היה בזה משהו ציורי.‬
‫האור, האגם ביער, האישה במים,‬
‫כל הנוף הקסום,‬
‫כל המצב זעק בדרישה‬ ‫שינציחו אותו באמצעות אומנות.‬
‫והציור הזה שהצטוויתי לצייר...‬
‫"נימפה מתרחצת באגם ביער",‬
‫או "דיאנה מתרחצת", יהיה בפני עצמו פלא,‬
‫תפארת, רגע השיא של הקריירה שלי כאומן.‬
‫כיצד אוכל להפוך אותה לשלי‬ ‫יותר מאשר בהנצחתה,‬
‫בהידוקה ובקיבועה על גבי הקנבס שלי,‬ ‫כל קו וכל גוון בגופה,‬
‫כך שאף אחד עלי אדמות‬ ‫לא יוכל להפריד בינינו שוב?‬
‫היצירה הזו דורשת סבלנות.‬
‫אז אני מחכה.‬
‫אני לא נוגע בשערה ואפילו לא מתחכך בידה.‬
‫במקום זאת, אני מתקרב אליה בדרכים אחרות.‬
‫ווטאן! היי.‬
‫היי.‬
‫וכך חולפים הימים, הוד מעלתך,‬ ‫בצעדים זעירים וזהירים.‬
‫...לליבי.‬
‫ארנגארד.‬ ‫-היי.‬
‫תודה על המכתב שלך.‬
‫התגעגעתי אלייך...‬ ‫-אבל אסור שניפגש כך.‬
‫אבל למה לא?‬
‫אסור לי לספר.‬
‫אהיה מוצב כאן שלושה חודשים.‬
‫אולי יום אחד אוכל לספר לך הכול.‬
‫היה שלום, ידידי.‬
‫ארנגארד! ירדו לה המים.‬
‫עדיין לא.‬
‫מר פודולסקי, זמן את הדוכסית הגדולה.‬
‫איפה הילד?‬ ‫-הוד מעלתך.‬
‫בהתחלה, הארמון רעד מרוב פחד,‬
‫אך כאשר הצווחה הראשונה‬ ‫הדהדה מחדרה של הנסיכה,‬
‫מצב הרוח שלנו קפץ מהמרתף לעליית הגג.‬
‫מר קאסוט. דבר בכנות.‬
‫הוא בריא?‬
‫הוא הילד הכי יפה‬ ‫שראה את אור היום בבאבנהאוזן.‬
‫הנה אתה. תן לי לראות אותו.‬
‫בואי.‬
‫בוא.‬ ‫-תן לי לראות אותו.‬
‫נכון שהוא נפלא?‬ ‫-תן לי לראות.‬
‫ברכותיי.‬
‫הוא דומה לי. הוא דומה לסבתא.‬
‫נכון שהוא היצור הקטן הכי יפה שראית בחייך?‬
‫אפילו אני, הוד מעלתך,‬ ‫כמישהו שלא נוטה לרגשנות,‬
‫נפעם מיופיו של הילד. אני מוכרח לומר.‬
‫וארנגארד. איך ההתקדמות שלך איתה?‬
‫בפעם הראשונה בחייה, ללא ידיעתה,‬
‫היא התאהבה.‬
‫מהר כל כך?‬
‫לא בי, הוד מעלתך. בנכד שלך.‬
‫אה!‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬ ‫-אוי... אוי, לא.‬
‫היא איבדה בך עניין לחלוטין, מר קאסוט?‬
‫לא, להפך. זה משרת את מטרתי בצורה מושלמת.‬
‫ייתכן שהתאהבות באל האהבה בכבודו ובעצמו,‬
‫עבור אישה קרת רוח עם אנרגייה כמו שלה,‬
‫היא השלב הראשון‬ ‫בדרך לכניעה מוחלטת, הוד מעלתך.‬
‫אני חשה שאתה נאחז בקש.‬
‫דמותו של קופידון.‬
‫התגלמות האהבה.‬ ‫הבובה הקטלנית ביותר. תאמיני לי.‬
‫אימא.‬
‫הכרכרה שלך ממתינה.‬ ‫-כן.‬
‫את עוזבת מהר כל כך?‬
‫הזוג מרבוד לא מסיר ממני את עיניו.‬
‫אסור שמישהו מחוץ לארמון הזה יראה את הילד.‬
‫זה מובן?‬ ‫-בוודאי, הוד מעלתך.‬
‫ואתה, לותאר?‬ ‫-בוודאי, אימא.‬
‫דבר אחד אחרון. מצאנו מינקת.‬
‫קוראים לה...‬
‫ליזבת. היא מקומית. נביא אותה לכאן.‬
‫ואפשר לסמוך עליה?‬
‫כן. ביררנו.‬
‫ליזבת, בבקשה תחזרי הביתה לפעמים.‬ ‫איך אטפל בעצמי?‬
‫עשיתי סידור עם השכנה.‬ ‫-למה את צריכה להתגורר שם?‬
‫את יכולה לחזור הביתה מדי פעם...‬
‫תעזוב את הדלת.‬
‫ליזבת?‬ ‫-סע!‬
‫ליזבת? אפשר...‬
‫ליזבת. ליזבת!‬
‫ליזבת!‬
‫את באה?‬ ‫-כן.‬
‫לקח לך זמן.‬ ‫-אני מצטער.‬
‫ביררתי, אבל אין חדשות.‬ ‫רוזנבאד שקטה לחלוטין.‬
‫אז למה קראת לנו?‬
‫היו התפתחויות חדשות.‬
‫משקה?‬ ‫-בבקשה.‬
‫כן. לצערי, נשאר לי רק סוג יקר מאוד.‬
‫אז בוא נקווה שהוא טוב.‬
‫הארמון העסיק מישהי חדשה.‬ ‫-מי?‬
‫אישה.‬
‫ומה עוד?‬ ‫-אישה שיש לה ילדים קטנים.‬
‫איך זה נודע לך?‬
‫רואים אותו? הוא בעלה.‬
‫הוא יושב כאן מדי ערב, מיואש.‬
‫כדאי שתדברו איתו.‬
‫סלח לנו.‬
‫מה תוכל לספר לנו על רוזנבאד?‬
‫הכול שקר אחד גדול.‬
‫ועכשיו איבדתי את אשתי.‬
‫היא נבחרה לעבוד בארמון כמשרתת של גבירה.‬
‫כמשרתת של גבירה צעירה ומפונקת,‬ ‫ונאסר עליי לדבר איתה.‬
‫אבל...‬
‫אז...‬
‫לא, הבטחתי לא לספר.‬
‫אדוני הטוב.‬
‫הדוכס הגדול הוא בן דודי.‬
‫בשם הדוכסות,‬ ‫אני מצווה עליך לספר לי מה אתה יודע.‬
‫יש...‬
‫כבר יש ילד בארמון.‬
‫ידעתי.‬
‫עלינו לכתוב לבן הדוד שלך.‬ ‫נגיד שאנחנו דורשים לראות אותם.‬
‫אני מתגעגע אליה כל כך.‬ ‫אתם לא יכולים לעזור לי?‬
‫יש לי משימה עבורך.‬
‫אם תצליח להשיג את הילד,‬ ‫ליזבת שלך תחזור אליך.‬
‫להשיג?‬ ‫-כן.‬
‫וכדי להכיר תודה על מאמציך ועל גבורתך,‬
‫אוודא אישית שתקבל משרה בולטת מאוד בארמון‬
‫כשאני ואשתי נשתלט על הכס.‬
‫אתה לא חושב שזה יגרום‬ ‫לליזבת שלך להיות מאושרת? וגאה?‬
‫יופי.‬
‫הנה מה שאתה צריך לעשות.‬
‫מר קאסוט.‬
‫ארנגארד.‬ ‫-קמת מוקדם.‬
‫כן.‬
‫אכן.‬
‫כן, אמש היה הלילה הכי קצר בשנה.‬
‫באמת?‬
‫לא ידעתי.‬ ‫-כן. באמת.‬
‫ואני תמיד שוהה בחוץ בלילה הקצר ביותר.‬
‫בחוץ? מדוע?‬
‫זה מעין טקס.‬
‫טקס?‬ ‫-כן.‬
‫איזה מין טקס?‬
‫אני מצייר... אני מנציח את הטבע‬
‫ברגע הכי שביר שלו.‬
‫שביר?‬ ‫-ברגע שבו הוא הכי שופע.‬
‫לפני שהוא ייכנע שוב לאפלה, לאט-לאט.‬
‫זה נשמע די עצוב.‬
‫לא, זה לא. אני נהנה מזה.‬ ‫-אפשר לראות?‬
‫את הציור?‬ ‫-כן.‬
‫אני מעדיף שלא תראי.‬ ‫-אני בטוחה שהוא יהיה יפה בעיניי.‬
‫לא. הציור הזה די טריוויאלי.‬ ‫-טריוויאלי? אני בספק.‬
‫כן, מצוירים בו רק פרחים‬ ‫עם עלי הכותרת המתוקים שלהם,‬
‫סרפדים עם חיבוקם הצורב,‬ ‫האגם ביער עם ליטופיו העדינים.‬
‫זה סתם קשקוש רומנטי.‬ ‫-האגם ביער?‬
‫מה?‬ ‫-ציירת את האגם ביער?‬
‫אמרתי, "האגם ביער"? לא. לא ציירתי אותו.‬
‫אני סתם חושב בקול רם.‬ ‫-תראה לי אותו.‬
‫לא, אני סתם חושב בקול רם.‬ ‫-כן.‬
‫היד שלי.‬ ‫-כן.‬
‫מר קאסוט!‬
‫מר קאסוט.‬
‫הדוכסית הגדולה פה. היא רוצה אותך.‬
‫סלחי לי.‬
‫הם מתעקשים לבקר.‬
‫מי מתעקש, הוד מעלתך?‬
‫הזוג מרבוד.‬
‫אי אפשר לסרב להם?‬ ‫-לא. בלתי אפשרי. הם קרובי משפחה.‬
‫אני אוודא שהם לא ייכנסו לרוזנבאד‬ ‫ולא ישמעו את הילד.‬
‫נערוך פיקניק.‬ ‫-מתי?‬
‫ביום ראשון הקרוב.‬
‫ביום ראשון הקרוב?‬ ‫-אין דרך להתחמק מזה.‬
‫עלינו להחביא את הילד.‬
‫ולודמילה צריכה להיות...‬ ‫-בחודש השישי להיריון. גדולה.‬
‫ליזבת תישאר כאן עם הילד,‬
‫ויש לתדרך בקפידה את כל השאר.‬
‫כמובן. אדאג לזה, הוד מעלתך.‬
‫יופי, מר קאסוט.‬
‫בבקשה.‬
‫טוב.‬ ‫-כן.‬
‫וארנגארד?‬
‫כידוע לך, ציירתי אותה בכל בוקר.‬
‫ועל אף שהיא לאו דווקא‬ ‫הייתה מודעת לנוכחותי,‬
‫לקיומי, אני באמת מרגיש‬ ‫כאילו התבסס בינינו חיבור.‬
‫אני יודע מה את חושבת, הוד מעלתך.‬
‫באמת?‬ ‫-כן.‬
‫למה הטיפשון הזה...‬
‫לא מפתה את הבחורה‬ ‫בדרך המיושנת ומניח את דעתו?‬
‫אני צודק?‬ ‫-פחות או יותר, כן.‬
‫אך הטיפשון הזה הוא...‬
‫אומן.‬
‫ששקוע כרגע עד כדי שיכרון‬ ‫ביצירתה של יצירת מופת.‬
‫אני מתעקש להשיג כניעה מלאה,‬
‫בלי שום מגע פיזי.‬
‫אני יכול לפתות את הבחורה בדרך המיושנת,‬ ‫בוודאי, וזה יהיה פחות קשה.‬
‫אני יכול לפתות אותה ברגע מיוחד,‬ ‫שבו הנפש שלה נסערת ואימפולסיבית.‬
‫אך הוד מעלתך, אני פשוט מרגיש‬ ‫שזה יהיה חסר משמעות עבורי.‬
‫אתה נשמע כאילו הבנת‬
‫שלא תצליח לנצח בהתערבות שלנו,‬ ‫ועכשיו אתה רוצה לשנות את התנאים.‬
‫בשום פנים ואופן לא.‬ ‫אני עדיין מתכוון לפתות אותה, הוד מעלתך.‬
‫זה יקרה, אך ההבדל הוא שרק היא תדע על זה.‬
‫אחרים ימשיכו להביט בארנגארד ביראת כבוד,‬
‫לראות אותה כבתולה זכה כשלג,‬ ‫אך נשמותינו יהיו מחוברות לנצח.‬
‫וזה פיתוי אמיתי.‬
‫וכיצד נדע שפיתית את הבחורה...‬
‫איך נדע מי ניצח בהתערבות?‬ ‫-בדיוק.‬
‫אראה לה את הציור שלה שציירתי,‬
‫ובאותו רגע, היא תישבר.‬
‫היא תהיה הוורד שנשרו ממנו כל עלי הכותרת‬
‫בגלל משב רוח אחד,‬ ‫עד שהוא נותר חשוף, הוד מעלתך.‬
‫כשאדם נכנע לתשוקה, הגוף הולך בעקבותיו.‬
‫כשהיא תראה את הציור, היא פשוט... תתעלף.‬
‫היא תתעלף? ארנגארד שלנו?‬
‫מול כולם, וזו תהיה הוכחה לפיתוי מוחלט.‬
‫אקבל את התנאים החדשים להתערבות שלנו.‬
‫שאכין את הסוס שלך, העלמה ארנגארד?‬
‫ליזבת!‬
‫מה קורה?‬
‫אדוני, חכה רגע. מדוע אתה משוטט וצועק?‬
‫הוא איים עליי. הוא בלבל אותי לגמרי.‬
‫עכשיו עשיתי טעות נוראית.‬
‫הוא...‬
‫הוא הבטיח לי שליזבת שלי‬ ‫תחזור אליי אם אעזור לו.‬
‫ליזבת שלך?‬
‫ליזבת שלי נלקחה ממני.‬
‫ליזבת נלקחה ממך?‬ ‫-ועכשיו אני...‬
‫עשיתי טעות נוראית.‬
‫על איזו טעות אתה מדבר?‬
‫בני האצולה ברוזנבאד שיקרו על הילד.‬
‫נפלתי בפח.‬
‫אבל...‬
‫כעת אני חייב לעזור.‬
‫כיצד אתה מתכוון לעזור?‬
‫מחר...‬
‫אני אמור לחטוף ילד ולהראות להם אותו.‬
‫בשעה 14:00, עליי ללכת לקרחת היער.‬
‫עכשיו אני תוהה אם זה המעשה הנכון.‬
‫אני חייב לדבר קודם עם ליזבת שלי.‬
‫אני חושב שליזבת לא תסלח לי לאחר מכן.‬
‫תקשיב.‬
‫אתה מקשיב?‬
‫תמשיך כמתוכנן.‬
‫אתה מבין?‬
‫מה?‬
‫תמשיך כמתוכנן.‬
‫ואל תערב בזה את ליזבת.‬
‫הכול יהיה בסדר.‬
‫עכשיו, לך!‬
‫איפה היית?‬
‫כולם מחפשים אותך.‬ ‫-הנה אני.‬
‫הפיקניק יתחיל בעוד רגע.‬
‫הכול מוכן. הכול.‬
‫כן? כן.‬ ‫-כן.‬
‫אתה נראה חיוור, מר קאסוט.‬ ‫אתה מרגיש מדוכדך?‬
‫לא. הכול טוב.‬
‫והסכו"ם?‬ ‫-למטה.‬
‫עדיין צריך כיסאות.‬
‫קאסוט?‬
‫ארנגארד.‬
‫אני מתנצלת שלא הייתי באגם היום.‬
‫באגם?‬
‫ידעתי מההתחלה שאתה שם.‬
‫ונעדרתי רק כי נוכחותי נדרשה כאן.‬
‫אני רוצה...‬
‫שתסיים את הציור.‬
‫אבל חשבתי...‬
‫שאולי נעשה זאת בחדר שלך.‬
‫אולי אתה צריך להיות קצת יותר קרוב.‬
‫פנים מול פנים.‬
‫כן.‬
‫כמובן. כן.‬
‫כן. בהחלט.‬
‫אתה מסוגל לדמיין את זה?‬ ‫-כן.‬
‫תעצום את עיניך.‬
‫סליחה?‬ ‫-תעצום את עיניך.‬
‫עכשיו?‬ ‫-כן.‬
‫ותדמיין את זה.‬
‫כן, אני רוצה...‬
‫בסדר גמור.‬
‫תכין את הכול.‬
‫תכין את הקנבס. אהיה שם אחרי ארוחת הצהריים.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫כן.‬
‫כן, תהיי שם אחרי ארוחת הצהריים.‬
‫לחיים.‬
‫מקום יפה כל כך, לא?‬
‫מרבוד היקר.‬
‫אני שמחה מאוד לארח אותך ואת אשתך היקרה.‬
‫אני שמחה מאוד...‬
‫כן, אני חושב שהרגע אמרת לנו.‬
‫כן.‬
‫ומשמח אותי...‬
‫שהנסיכה לודמילה חשה בטוב‬ ‫מספיק כדי להיות איתנו היום.‬
‫זה נפלא.‬
‫וגם ש...‬
‫מזג האוויר...‬
‫ועכשיו לא אוסיף עוד הרבה,‬ ‫רק שאני שמחה לקבל את פניכם.‬
‫העונג כולו שלנו.‬
‫לחיים.‬ ‫-זה נפלא.‬
‫לחיים.‬ ‫-לחיים.‬
‫לחיים.‬
‫זה יין נהדר.‬ ‫-כן, מאוד.‬
‫הוא קליל ותוסס.‬
‫אפשר את סרטן הנהרות?‬
‫תודה.‬
‫סרטן נהרות?‬ ‫-לא, תודה.‬
‫צק-צק-צק.‬
‫היה לנו מזל עם מזג האוויר.‬
‫לא חם או קר מדי. מושלם.‬ ‫-מזג אוויר נהדר.‬
‫זו פטריית שנטרל.‬ ‫-אכן.‬
‫אכן, כן.‬
‫הזהב של היער.‬
‫די, תירגע.‬
‫לא!‬
‫מתיאס!‬
‫מה...‬
‫לא. אתה...‬
‫עצור...‬
‫טעים מאוד.‬ ‫-מצוין.‬
‫כן.‬
‫הקומדיה הזו נמשכה מספיק זמן.‬
‫קומדיה?‬ ‫-בבקשה, אל תתערב.‬
‫כן.‬
‫נסיכה יקרה.‬
‫תרשי לנו.‬
‫כה מלאה בחיים.‬
‫כה רכה.‬
‫היא רכה מאוד. כמעט אפשר לחשוב...‬
‫סליחה!‬
‫אני מתנצלת!‬ ‫-מתיאס!‬
‫הנה, הוא בא. איש טוב.‬
‫מה אתה עושה? מתיאס!‬
‫בוא, מתיאס.‬
‫בוא.‬ ‫-עצור!‬
‫מתיאס, בוא.‬
‫מתיאס!‬
‫קדימה, מתיאס.‬
‫מתי...‬ ‫-קדימה!‬
‫מתיאס!‬
‫מה אתה עושה?‬ ‫-קדימה, בוא.‬
‫סלחו לי.‬
‫מתיאס! מתי...‬
‫מתיאס! עצור.‬
‫תירגע. אני יודע.‬
‫מתיאס, עצור!‬
‫בואי.‬
‫לא!‬
‫תישארו. תאכלו. פוגנדורף.‬ ‫-עצרו!‬
‫תחזיקי לי את היד.‬ ‫-עצרו!‬
‫אוי, פוגנדורף.‬
‫עצרו!‬
‫מר פודולסקי.‬
‫ארנגארד!‬
‫ארנגארד, חכי!‬
‫קדימה. צא.‬
‫קדימה. עצרי! חכי!‬
‫העגלון נעלם.‬
‫פוגנדורף, תיכנסי. הוד מעלתך, בואי איתי.‬
‫מהר!‬ ‫-תעזור לי להיכנס.‬
‫אלוהים אדירים.‬
‫תהיי בשקט.‬ ‫-תהיה אתה בשקט.‬
‫תודה.‬ ‫-סע!‬
‫קדימה.‬
‫לאט, עצור!‬
‫קדימה.‬
‫אם אני אומר שזה מימין, זה מימין.‬
‫זה משמאל.‬ ‫-אישה טיפשה!‬
‫לא. אמרתי שזה מימין, אז אפנה ימינה.‬
‫מהר יותר.‬
‫אמרתי לך, העקבות מובילות לשם.‬ ‫למה אתה לא מקשיב?‬
‫אתה!‬
‫די! מספיק!‬
‫מה קורה פה?‬
‫אני נשבע, אני אדם חף מפשע.‬
‫האישה הזו עושה לי עוול‬ ‫בכך שהיא תוקפת אותי.‬
‫טוב.‬
‫ניסיון יפה, בת דודה יקרה.‬
‫אני לא מבינה.‬
‫הילד הזה‬
‫הוא שלי.‬
‫כן, זה נכון.‬
‫הילד הזה הוא שלה.‬
‫תחזרי על זה.‬
‫אחזור על זה שוב ושוב. זה הילד שלי!‬
‫זה לא נכון.‬
‫זה נכון.‬
‫אכן. כן.‬
‫אני מבטיחה לך שזו האמת.‬ ‫-כן.‬
‫תשאל את ליזבת. היא תאשר זאת.‬
‫הגבר הזה הוא אכן בעלה.‬ ‫הוא חטף את הילד ואת המינקת שלו.‬
‫עקבתי אחריהם ומצאתי אותם כאן.‬ ‫-זה...‬
‫זה לא נכון.‬
‫זה כן.‬ ‫-זה כן.‬
‫מי אביו של הילד?‬
‫אני אספר לכם.‬
‫קאסוט.‬
‫כן.‬
‫תקרא לכרכרה בבקשה‬ ‫ותוודא שיחזירו את הבן שלנו לרוזנבאד.‬
‫ה... גנדרן הזה!‬
‫טוב. עליכם להוכיח את זה.‬
‫להוכיח את זה? איך הם אמורים לעשות זאת?‬
‫שנחכה שהוא יגדל,‬
‫כדי שנראה אם הוא דומה לאביו?‬
‫את עושה מאיתנו צחוק!‬
‫הוכחה!‬
‫אני דורש הוכחה.‬
‫קאסוט.‬ ‫-כן?‬
‫תראה להם את המחברת שלך.‬
‫המחברת שלך.‬ ‫-המחברת שלי?‬
‫המחברת שלי... כן.‬
‫כן.‬ ‫-כן.‬
‫מתברר שזה הכרחי.‬ ‫-כן.‬
‫הייתי עושה זאת בשמחה, אבל היא לא עליי.‬
‫היא לא...‬
‫היא כן עליך.‬ ‫-לא.‬
‫היא לא בכיס השמאלי של המעיל שלך?‬
‫כן.‬
‫ארנגארד.‬
‫קורט?‬
‫לא עכשיו. לא עכשיו!‬ ‫-מה עם...‬
‫לא.‬
‫זה יספיק?‬
‫הכול בסדר. בוא.‬
‫הנה.‬
‫בוא.‬
‫מחר עם שחר.‬
‫קורט!‬
‫קדימה. בואי נלך.‬
‫תרצה לבחור ראשון?‬ ‫-לא. תבחר אתה.‬
‫בסדר גמור.‬
‫תעזור לו.‬
‫בסדר.‬ ‫-בבקשה.‬
‫אתה מוכן?‬
‫סלח לי, אבל אני לא מבין מדוע‬ ‫אנחנו לא יכולים לדבר על זה כמו מבוגרים.‬
‫עשרים צעדים. או שאולי פחות?‬
‫עשרים צעדים.‬
‫תשקול בבקשה...‬
‫אחת. שתיים.‬
‫שלוש.‬
‫ארבע.‬
‫חמש.‬
‫שש.‬
‫שבע.‬
‫שמונה.‬
‫תשע.‬
‫עשר.‬
‫אחת עשרה.‬
‫שתים עשרה. שלוש עשרה.‬
‫ארבע עשרה.‬
‫חמש עשרה.‬
‫שש עשרה.‬
‫שבע עשרה.‬
‫שמונה עשרה.‬
‫תשע עשרה.‬
‫לעזאזל, נוריתי!‬
‫נוריתי. נוריתי!‬
‫עצור!‬
‫חכה!‬
‫אמן.‬ ‫-אמן.‬
‫שהשלום יהיה עמך.‬
‫ועם נשמתך.‬
‫סוף סוף, קצת יותר משנה לאחר חתונתם,‬
‫הנסיך לותאר והנסיכה לודמילה‬ ‫יכלו להטביל את בנם הבכור.‬
‫כאן מסתיים סיפורה של ארנגארד.‬
‫באירוע הזה, היא לבשה מעל השמלה הלבנה שלה‬
‫את הסרט הכחול של מסדר סטפן הקדוש.‬
‫תואר כבוד שניתן לבנות אצולה‬
‫לאות שירותן למשפחת באבנהאוזן.‬
‫הייתי נוכח, אך לא קיבלתי תואר כבוד.‬
‫כן.‬
‫עכשיו. עכשיו!‬
‫לאחר מכן, נסעתי לרומא.‬
‫כאן קיבלתי משימות יוקרתיות רבות‬
‫שבהן יכולתי להמשיך לפתח‬ ‫את הכישרון האומנותי הגדול שלי.‬
‫תודה.‬
‫יתר על כן, חבריי העניקו לי את שם העט שלי.‬
‫הם קראו לי...‬
‫קזנובה.‬
‫תרגום כתוביות: דניאלה מגדל‬