Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EHRENGARD - EGY CSÁBÍTÁS TÖRTÉNETE
Kérem, üljön nyugodtan, fenség!
Nem hiszem el, hogy nem kell kicsit pihennie.
Megint megigazította a ruháját, fenség?
Ha igen, nem szándékos volt.
Üljön nyugodtan!
Van valami gond?
A férjem lefejeztetné, ha ezt meglátná.
Ha jól értem, a nagyherceg azt kívánta, hogy örökítsem meg a szépségét.
Így nem lehetünk kicsinyesek.
Így.
Meggondolta magát?
Attól tartok, túlságosan nagyra értékelem a fejem helyzetét a testemen, fenség.
Meg kell kérnem arra, hogy üljön egyenesen.
Ez egy örökkévalóság!
Úgy van.
A hű portréhoz idő kell.
Igen, észrevettem.
Ahogy a csábításhoz is.
Cazotte úr!
Zimmermann kisasszony!
Cazotte úr!
- Késik a bérleti díjjal. Ha nem fizet... - Kedves asszonyom...
Nem ajánlottam fel, hogy megrajzolom a portréját?
Ha tudná, mennyit ér...
Nem portrét akarok magamról, köszönöm szépen. Hanem pénzt.
Hamarosan megkapja. Bízzon bennem! Nemsokára.
Mosolyogjon! Csodás napunk van. És minden rendben.
Királyi fenségek, igen megtisztelő ez a meghívás.
Köszönöm, hogy itt lehetek!
Elragadó. Igazán örvendek.
Köszönöm.
Királyi fenségek, a meghívásuk lenyűgöz és megtisztel. Köszönöm.
A festő.
Remélem, elégedett a munkámmal, királyi fenség.
Festő?
Gyönyörű, nemde? Pont olyan, mint ő.
Ugyanakkor mégsem.
Én nem értek az efféle dolgokhoz. De ha te mondod...
Érdekes. Azt mondta: „Ugyanakkor mégsem.”
Úgy vélem, egy műalkotásnak nem pusztán élethűnek kell lennie.
Olyan ez, mint egy vers, amit nem feltétlenül értünk...
- Miről beszél? - Bocsássanak meg! A nevem Cazotte.
Én festettem ezt a portrét. Művész volnék, festő, ember, satöbbi. És önök?
Bocsásson meg!
A leányom.
- A leánya? - Igen.
Cazotte úr!
Búskomornak tűnik. Nem érzi jól magát?
Dehogynem, királyi fenség.
Árulja el, kire meregeti a szemét!
- Meregetem a szemem? - Igen, kétségkívül.
Nekem bármit elmondhat.
Nem vagyok féltékeny. Ellenkezőleg.
Örömmel hallgatok beszámolókat mások szenvedélyéről.
Lehetőleg részletesen.
Az igazat megvallva... láttam egy ifjú hölgyet.
- Hol? - Ott.
Igen, ő Ehrengard.
- Ehrengard. - Valóban bájos.
Az apja a néhai apósom segédtisztje volt.
- Meglehetősen zord család. - Nekem is úgy tűnt.
Tetszett neki a portré? Elbűvölte a tehetsége?
Nem, azt azért nem mondanám.
Szegénykém!
De ne nézzen ilyen csüggedten!
Egy fiatalember nemrég azt mondta nekem, hogy időbe telik... mármint a csábítás.
Mint a portréfestés.
Voltaképpen ezért is hívtam meg ma este.
Új portrét kér?
Nem, a csábítótudománya miatt hívtam. Jöjjön!
Emlékszik a fiamra?
- Jóképű fiatalember, fenség. - Valóban.
Segítenie kell nekünk.
- Valóban? - Igen.
- Ismeri az örökösödési törvényt? - Nem, azt...
Gondoltam. A helyzetünk a trónon úgyszólván bizonytalan.
Talán tudja, hogy az előző nagyherceg gyermektelen volt.
- Nem igazán... - Nem, figyeljen!
Az volt. És a férjem nem közvetlen leszármazott.
Nagy harc folyt a trónért az ilyen-olyan unokatestvérek között,
és végül a férjem lett a győztes. Az ott az egyik unokatestvér.
Marbod gróf. És Orsyla grófné.
Hah!
Lesnek minket, mint a sólymok.
A helyzet az, hogy a nagyherceg súlyos beteg.
- Az orvosok tehetetlenek. - Sajnálattal hallom, fenség.
Igen, szívszorító.
A fiam lenne a trónörökös,
de nem házas. Nőtlen férfi nem örökölheti a trónt.
Talán más körülmények között, de...
- A helyzetük a trónon bizonytalan. - Pontosan.
És én hogy segíthetek, fenség?
Nézzen a fiamra!
Nézze az ifjú herceget!
És a körülötte legyeskedő hölgyeket! Körülrajongják. De ő rájuk sem néz.
Sehol egy mosoly.
Szerelem, erotika... Mindez egyáltalán nem érdekli.
- Értem, mire gondol, fenség, de... - Hogy érti, hogy de?
A nemes gyümölcs lassan érik.
Mint mondtam, nincs időnk.
Lothar hercegnek hamarosan nősülnie kell,
különben a trón...
a férjem unokatestvéréé lesz.
Tudom, ez igen zavaros, de ez a szabály. Mindig ez volt.
- Mármint... Igen. - Cazotte úr! Az ön feladata...
hogy felkeltse a fiamban a szenvedélyt.
A belle passiont.
- Én? - Nem ismerek alkalmasabb személyt.
- Nem tudom, képes vagyok-e rá. - Hogyne lenne.
Mondjon egy árat!
Ez nem pénz kérdése, királyi fenség.
Ragaszkodom ahhoz, hogy erőfeszítéseiért elnyerje jutalmát.
Kérjen bármit!
Használja a képzeletét!
- Ehrengard. - Ehrengard?
Szeretném megfesteni a portréját.
Talán ön elintézhetné.
Hát jó.
Igyekezni fogok.
- De el kell majd mesélnie a részleteket. - Természetesen, királyi fenség.
Tartsa meg az aprót!
Majd valaki a bíróságtól eljön a maradék holmimért.
Elnézést, királyi fenség!
A nevem Cazotte. Művész volnék.
Ismerem az édesanyját, és éppen sétáltam a kertben.
Nem akarom megbántani, királyi fenség.
De amikor megláttam, ahogy itt áll, úgy tűnt...
Bocsásson meg, de ahogy itt állt, kissé bánatosnak tűnt.
- Azt akarják, hogy nősüljek. - Ki?
Anyám és apám.
- Mindenki. - Egek!
És ön nem akar?
Nem hát!
Mert ragaszkodik a szabadságához. Hát persze.
Mi lenne, ha azt mondanám, királyi fenség,
persze minden tiszteletem mellett, hogy ön valamit félreértett?
Amit ön...
börtönnek lát,
az valójában felszabadulás.
Engedje meg, fenség, hogy mutassak néhány vázlatot...
a szerelmi életről!
Igen. Igen, az elég jó.
Költői, ugye?
- Az tetszik önnek. Az öné. Tartsa meg! - Igen.
Sikerült elnyernem a herceg bizalmát.
Királyi fenség, becsületem tiltja, hogy részletesen elbeszéljem,
mit mondtam neki azokon a napokon és éjjeleken.
Annyi talán elég, hogy legjobb tudásom szerint
feltüzeltem a fantáziáját.
Emlékszem, olvastam neki a Dekameronból, illetve a Canterbury mesékből is
a molnár és bathi asszonyság meséit.
A megannyi bámulatos szépségről, amire rálelhetünk,
a selymes rózsaszirmokról, a vértől megrészegült, duzzadó szívekről,
hogy hogyan gyújthatunk meg fáklyánkkal egy harmadik gyertyát.
Utazást javasoltam neki.
Utazást?
A leuchensteini kastélyba.
Egy családi portrét festek ott, és magammal vinném a herceget,
bemutatnám őt a leányoknak, de persze csak az ön engedélyével.
De már próbálkoztunk Leuchensteinnel.
Szörnyű nőszemélyek. Semmi báj nincs bennük.
Nem is fiatalok már.
- Ott van Ludmilla. - De ő még gyerek.
Repül az idő, királyi fenség. Jövő héten lesz 18 éves.
Valóban?
Jól ismeri a családot?
Megfestettem a portréikat, de ennek már jó ideje.
Csak portrékat festett ott?
De királyi fenség, mit feltételez rólam?
Talán nem kellene túlzott elvárásokat támasztania.
Nincsenek elvárásaim. Csak remélek.
Királyi fenség, arra gondoltam, hogy viselhetné esetleg ezt.
Öltözzek parasztnak?
Nem. A tanoncomnak. De fedje el a kilétét!
Úgy nézhet Ludmillára, hogy nem nehezedik a vállára a címe súlya.
Milyen hát ő? Olyan, akár a rózsabokor,
melynek gazdag illata
ártatlanul arra csábítja az arra járót, hogy leszakítsa virágát.
De azt még senki nem szakította le.
Csukja be a szemét, és képzelje maga elé a világ legszebb nőjét!
A keze oly feszes és fehér!
A csípője.
A térde.
A bokája.
A bársonyos hangja és a lágy lehelete.
Készen áll, királyi fenség?
Jól van. Induljunk!
Nos, királyi fenségek, végeztünk.
Szükség lesz azonban egy apró korrekcióra.
Ludmilla hercegnő, ön igen gyorsan ifjú hölggyé érett.
Az elmúlt két hónap alatt,
mióta utoljára itt jártam, teljesen átalakult.
Ezért megkérném, hogy maradjon itt egy kicsit csak ön,
hogy javíthassak pár dolgon.
Mama, papa, ugye szabad?
Attól tartok, meg kell kérnem önöket, hogy távozzanak, fenségek.
Ha meg akarom ragadni a lányuk egyedi szépségét,
attól tartok, valahogy el kell vonatkoztatnom attól,
hogy ő a legfiatalabb.
Gyertek!
- Hozd közelebb a festőállványt! - Igen, uram.
Nos, lássuk csak!
- Elpirultam. - Ugyan!
- Kérem, ne fesse vörösre az arcomat! - Nem fogom.
Óvatos leszek a vörössel.
Kérem, emelje fel egy kicsit az állát! Úgy!
El kell mondanom, hölgyem, milyen szerencsés vagyok.
Sosem volt még ilyen nagyszerű segédem, mint...
Olyan művészi lelkülete van, amilyet még sosem láttam.
És bocsásson meg...
Hát nem jóképű?
- Igen, nagyon jóképű. - Olyan jóképű!
Olyan jóképű, és oly tehetséges lélek! Ott is szépséget talál, ahol senki más.
Igazi tehetség.
A szó legtisztább értelmében.
Csodálatos. Egyébként az ő ötlete volt, hogy finomítsam a portréját.
De.
- De. - Nem.
„Nem az igazat mutatja, Cazotte.
Több szépség rejtőzik benne.” Ezt mondta.
- Nem mondott ilyet. - De igen.
És egyetértettem vele.
- Nem. - De.
De hát kár.
Nagy kár, hogy ilyen szégyenlős.
De ez a legtöbb nagy művészre jellemző, nem igaz?
- Nem tudom. - Az. Biztosíthatom, hogy az.
- Mi a származása? - A származása?
Nemesi családból való.
Akárcsak ön.
Azt hiszem, ideje felfednie a valódi kilétét, királyi fenség.
- Nekem? - Nem, nem. Nos...
Tegyen róla, hogy a hercegnőt ne zavarják!
És eltűntek, mint két játékos kiskutya.
Na ne!
Gyere!
Elmentek sétálni a kastély kertjébe.
Ön zseni, Cazotte úr.
A fiában mindig is megvolt a vágyakozás, én csak felszítottam.
Nagy szolgálatot tett az egész családunknak.
Nagy örömömre szolgált.
- Ezt tudnia kell. - Igen.
Valóban.
- Mi ez? - Attól tartok, csalódást kell okoznom.
- Csalódást? - Beszéltem Schreckenstein tábornokkal.
Sajnos szóba sem jöhet, hogy a lányáról portrét készítsen.
Szerencséje, hogy nem említettem a nevét. Elég dühös volt.
Értem.
- Jaj, csak nem... - Egyáltalán nem, fenség. Egyáltalán nem.
Örömmel segítettem önnek, nem várok fizetséget.
- De az esküvő. - Igen.
A fiam esküvője. Fogadja el a meghívást! Ragaszkodom hozzá.
Vegyétek ezeket az áldott és megszentelt gyűrűket!
Adjátok át őket egymásnak, legyenek számotokra örökre
azon felbonthatatlan szövetség jelképei, amelyet itt kötöttetek egymással!
Ludmilla, az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében
hites feleségemül fogadlak.
Lothar, az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében
hites férjemül fogadlak.
A házasságot, amelyet most kötöttetek,
megerősítem és érvényesnek nyilvánítom az Atya, a Fiú és a Szentlélek nevében.
Ámen.
És ti, akik ma egybegyűltetek itt,
tanúságot tesztek e szent szövetség megszeghetetlen érvényességéről.
Amit Isten egybekötött, ember szét ne válassza!
Confirma hoc deus quod opratus es in nobis.
Ámen.
És... Állj!
Cazotte úr! Csomagoljon össze, és jöjjön velünk!
Királyi fenség!
Hát itt van!
Feldúltnak tűnik.
Útban van az örökös.
- Gratulálok! - Nincs rá oka.
- Nincs? - Nincs.
Az örökös május végén érkezik.
- Igen? - Igen.
- Az négy hónap múlva lesz. - Igen, úgy vélem, igen.
Négy hónap, nem kilenc.
Mit nevet?
- Nem érti, hogy ez botrány? - Igen, fenség. Bocsásson meg!
Isten. Isten, a mi Urunk, aki nagy művész,
néha olyan képeket fest, amelyeket messziről jó csodálni.
És 150 év múlva a szorult helyzet, amellyel most szembesül,
tiszta idillnek fog tűnni, amelyet a közönség örömére alkottak.
Hagyja ezt a badarságot!
Elnézést. Úgy értettem,
nincs egyetlen hűséges alattvalója sem, aki ne mosolyogna a szívében,
ha meghallaná, mi bosszantja önt. Mert a szerelmeseket mindenki kedveli.
Azt hiszem, már elmondtam, milyen nehéz volt
Babenhausent a család kezében tartani.
- Igen, az unokatestvér... - Marbod.
A paráznaság az önök művészi köreiben
talán elfogadható, de a mieinkben halálos ítélet.
Lothart kitagadják az örökségből, ha kiderül,
hogy a gyermek házasságon kívül fogant.
- Mit fog most tenni? - Nem tudom.
A fiát és a feleségét el kell vinni valahová.
El kell tűnniük az emberek szeme elől.
El kell tűnniük?
Igen. Azt hiszem, ez lehetséges.
- Igen, de miért? - Hogy sötétben tartsuk a népet.
Sötétben?
Igen, meséltem már arról, hogyan lehet a csábítás egyfajta hivatás.
Igen.
A tömegeket bizonyára ugyanígy el lehet csábítani.
Sokat beszél, de igen keveset mond. Tisztában van ezzel?
Valahol felelősnek érzem magam.
Megkért, hogy nyissam fel a fia szemét a női nem bájaira.
A szemét, semmi többet.
De királyi fenség...
A gondviselés közbelépett, hogy segítsen nekünk.
Nem szabad kizökkennünk.
Azt hiszem, tudom, hogyan lehetne ezt megoldani.
Először is ő királyi fenségével tájékoztatniuk kell a népet.
Babenhausen nagyra becsült polgárai!
Az örömteli esemény időpontját is a megfelelő időre kell bejelenteni.
- ...szeptemberben. - Szeptemberre.
Továbbá bejelentik, hogy Ludmilla hercegnőnek
az udvari orvos tanácsára több hónapig ágyban kell maradnia.
- Kivételes nyugalomban kell lennie. - ...nyugalomban.
Kivételes nyugalomban? De hol?
Az én feladatom lesz találni
egy minél elhagyatottabb és félreesőbb helyet.
Távol a kíváncsi szemektől.
Mindent harmonikusan elrendezek majd. Bízza rám!
- A berendezést is elintézi? - Igen.
A lényeg az, hogy Ludmilla hercegnőt senki se láthassa
a baba születése után öt-hat hónapig.
Én természetesen végig velük maradok.
Figyelem, jól halad-e minden.
Megtenné?
Igen.
Ó, most már nem biztos benne.
Nem, királyi fenség. Csak eszembe jutott, hogy Ludmilla hercegnőnek
szüksége lesz egy különleges udvarhölgyre.
Nem holmi udvari pletykafészekre, hanem... egy gondosan megválasztott valakire.
- Akiben megbízhatunk. - Természetesen.
A származását, neveltetését és külsejét tekintve
a jellemzőinek indokolnia kell, hogy őt választjuk. Nemde?
De, természetesen.
Továbbá legyen fiatal és kedves!
Mivel a hercegnőnek magányában olyan társra lesz szüksége,
aki vele egykorú és temperamentumú.
És hol találhatnánk manapság egy ilyen kellemes fiatal lányt
a legmagasabb társadalmi körökből,
kinek lelke nemes, jelleme erős...
- Szíve csalhatatlanul hű... - Ismét csak beszél...
Bocsásson meg! Úgy értettem... Ismer ilyen hölgyet, királyi fenség?
Eszébe jut valaki?
- Ehrengard. - Istenem! Hát persze.
- Nos, ön szörnyű alak, Cazotte úr. - Ezt hogy érti, királyi fenség?
El akarja csábítani.
Nem.
Igaza van.
Így van.
Tartozom önnek az igazsággal.
Ön azon kevesek egyike, akikkel összehozott a sors,
akik megértenek egy művészt. Ön ilyen.
Elnézést, de kifejthetem a gondolataimat?
Hogyne.
Látom őt.
A fiatal nőt fehér ruhában, harcosok leányát,
akinek világképében a művészet, a művész soha nem volt jelen.
Épp ezért kiáltom, akárcsak Michelangelo:
„Abban a márványtömbben rejtőzik a legnagyobb diadalom!”
Michelangelo ide, márványtömb oda, harcos fehér ruhában, mindegy.
Schreckensteinék evangélikusok, igen zord népség, ahogy már mondtam.
Szinte puritánok.
Mind katona.
Nem férkőzhet a közelébe.
Talán mégis.
- Ezúttal túl ambiciózus volt, Cazotte úr. - Könnyen lehet.
De nincs kétségem.
Talán fogadást kellene kötnünk.
Fogadást?
Ehrengard nem adja be a derekát.
És ha sikerrel járok?
Ha megnyeri Ehrengardot, élete végéig dolgozhat az udvarban.
Művészi rezidenciát is biztosítok önnek, ahol csak kívánja.
Ott aztán annyit fecseghet, amennyit csak akar.
És ha ön nyer?
Újabb portrét fest rólam.
És ezúttal nem fog elutasítani.
Áll az alku.
A nagyherceggel emlékszünk rá, mily hűen szolgálta édesapját.
Korai pályafutásom fénypontja volt.
Az ügy, amiért jöttünk... Senkinek sem szabad említést tennie róla.
Még a nagyhercegnek sem.
De kérem, árulja el! Hogy mérte fel a leányom tulajdonságait?
Őszinte leszek, tábornok úr, ez teljes mértékben bizalmasom érdeme.
Cazotte úré.
Egy nap...
megláttam...
ezt a fiatal valkűrt.
Aki zord katonai erények szellemében nevelkedett.
Aki az egyetlen leány a harcosok sorában.
Ezt a fiatal, fehéren izzó angyalt, akinél szinte nincs alkalmasabb,
hogy lángoló kardjával őrizze ifjú szerelmespárunk paradicsomát.
Kicsit elragadtattam magam, de Ehrengard ereje lenyűgöz.
És látom, honnan ered.
Hagyja ezt a badarságot!
Mindegy is.
Egyetlen Schreckenstein sem utasította vissza a hercegét.
Az egész család rendkívül hálás önnek, tábornok úr.
Ehrengard! Csomagolj össze!
Igen, atyám.
- Csak egy dolog. - Igen?
Elbúcsúzhatok Kurttól?
Kurt?
A vőlegényem, királyi fenség.
Természetesen elbúcsúzhat a vőlegényétől.
Még egyszer köszönöm, Ehrengard.
Megtiszteltetés a hazámat szolgálni.
Ön jó leány. Nem gondolja, Cazotte úr?
- De. Kétségkívül. - Igen.
Aludjon jól, Ehrengard!
Jó éjt, királyi fenség!
Igen, jó éjt, Ehrengard!
Bonne nuit!
Micsoda nagyképű sarlatán!
- Találtam egy eldugott helyet. - Igen?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Igen.
- Az a hely nemzedékek óta lakatlan. - Pontosan.
Üdvözlöm!
Az orvosunk, Putziger professzor.
A kastélyban marad, hogy felügyelje a hercegnő egészségét.
A lovászmester, Podolski úr.
És természetesen csodálatos udvarhölgyünk, Poggendorf grófnő.
Régóta a leghűségesebb udvarhölgyem.
És Ehrengard.
De Ehrengardot ismeri.
Sok szerencsét kívánok!
Azt a tükröt ki kell fényezni, ha ráérne valamikor.
És tovább az előszobába. Az ég szerelmére, zárják be az ajtókat,
hogy ne legyen huzat!
- Cazotte úr! - Igen?
- Kérdezhetek valamit? - Természetesen.
Ön... Ön afféle udvari szolga?
Nem. Nem vagyok az. Én csak a művészetet szolgálom.
Festő vagyok.
Az előszoba.
- Cazotte úr! - Igen?
Már emlékszem, hol láttam önt először.
- Igen? - A nagy bálon.
A nagyhercegné arcképe mellett állt.
Nem emlékszem.
Általában jól emlékszem az arcokra, de az önére nem emlékszem aznap estéről.
Nem akartam megsérteni. De...
Megsérteni?
Tegyen, amit akar!
És most integessünk! Integetni!
És mosolyogjunk!
Hát ez olyan, mint egy tündérmese!
Ezt örömmel hallom.
Olyan helyet teremtettem,
ahol a hercegnőnk kénytelen lesz egy kis Cupidót a világra hozni.
- Ez az enyém? - Igen.
- Köszönöm. - Ugyan!
Cazotte!
Királyi fenség!
Kis udvarunk hamar belesimult a romantikus hangulatú mindennapokba.
Ami pedig Ludmilla hercegnő és ifjú új udvarhölgye kapcsolatát illeti,
a hercegnő,
az élet édességétől elnehezülve, mint egy méhecske...
...mint egy kaptár felé tartó méhecske...
...nem mást lát benne, mint egy nővért.
- Igaz, hogy a vőlegényed katona? - Igaz.
De biztos félsz. Mi van, ha egy nap háborúba küldik?
Ez a katonák sorsa.
Megtanítottam a kardvívásra. A családunkban mindenki mestere.
Cserébe megtanított pisztollyal lőni.
Igen. Sokszor.
Akarsz gyermekeket?
Ami a fogadásunkat illeti, királyi fenség, őszintén meg kell mondanom,
hogy egy kicsit lassan halad, és nagyon kevés az előrelépés.
Cazotte úr!
Á, Ehrengard!
Korán felkelt.
Igen. Nos, ez a szokásom.
Lovagolni indul?
- Tessék? - Lovagolni megy?
Velem tartana?
- De ha egyedül akar lovagolni... - Nem.
Nem. Nem, rendben...
Szerintem semmi akadálya.
Hadd gondolkodjak!
Persze, miért ne?
- Jó reggelt, Podolski úr! - Jó reggelt, Cazotte úr!
- Előkészítené a lovamat? - A lovát?
Csak ugyanazt a lovat, mint tegnap, kérem.
Mint tegnap?
Bármelyik lovat.
Igen, uram.
- Jön már? - Menjen csak! Majd utolérem.
Kezdesz fáradni.
Kimerültél?
Nézze!
Alpesi fény.
A spektrális színek ritka jelensége a légkörben.
Alpesi fény?
Igen. Alpesi fény.
Már tűnőben is van.
Igen. Természetesen.
Felfedte legbensőbb lényegét,
így nem tehet mást, megsemmisíti önmagát. Bumm!
Tiszta napunk lesz. Ez kész csoda.
Ne!
Gondolja, hogy idehozathatnám a saját lovamat?
A saját lovát?
Ezek a lovak túl jó természetűek.
Igen. Valóban. Az öné talán nem?
A neve Wohtan.
Csak én ülhetem meg.
Képzelem.
Cazotte úr!
Podolski úr! Mi a gond?
Valaki jön.
- Küldje el! - Nem lehet. A nagyherceg kuzinja az.
A hercegnőhöz jöttünk. A nagyherceg unokatestvére vagyok.
Nahát, de kedves! De nem, attól tartok, a hercegnő megbetegedett.
Csak egy rövid látogatás lenne. Ajándékkosarat hoztunk neki.
Talán jöjjenek vissza máskor!
- Vagy adják ide! - Finom kolbász.
A hercegnő állapota, ahogy képzelhetik, nem engedi, hogy látogatókat fogadjon.
Jól értem, hogy kiutasítasz?
- Csak a hírnök vagyok. - Bemegyünk.
- Jóember... - Mit gondol, ki vagyok?
- Én csak... - El innen!
Marbod!
Micsoda meglepetés!
Épp erre jártunk. Ajándékot hoztunk otthonról a hercegnőnek.
Teszek róla, hogy megkapja. Szörnyen beteg.
Ez csak egy rövid látogatás.
Fertőző. Karanténban van.
- De... - Viszlát!
Lothar! Drága Lothar! Csak egy rövid látogatás lenne.
- Láttad, hogy hazudik? - Hát persze.
Az a sarlatán! Láttad a rongyait? Már elnézést, de ez valami farsang?
A közelben maradunk.
Ajándékot hoztunk a kastély lakóinak. De nem fogadnak látogatókat.
Ismer valakit, aki a kastélyban dolgozik?
- Nem avatkozom mások dolgába. - Várjon!
Talán szeretné alaposabban átgondolni az álláspontját?
Ma este visszamegyünk Babenhausenbe. Most már tudja, hol talál meg minket.
Királyi fenség!
Újabb hónap telt el, és a szülés a küszöbön áll.
Tudom, hogy a helyzet természete miatt nem látogathat el hozzánk,
ezért engedje meg, hogy átadjak néhány benyomást!
Azzal kezdeném, hogy megosztok egy jó hírt.
A sors szerencsés fordulatot hozott.
Álmatlan voltam, és úgy döntöttem, hogy sétálok egyet az erdőben.
Ahol megláttam őt.
És akkor belém hasított.
Az istenek kivételes témával ajándékoztak meg.
Szépségét illetően igazam volt, hovatovább több mint igazam.
De ez nem minden.
Az istenek nagylelkűsége ennél is felfoghatatlanabb volt.
És arra kérem, királyi fenség,
hogy ne tekintse ezt otrombaságnak, és ne gondoljon rám kukkolóként.
Volt valami festői az egészben.
A fény, az erdei tó, a nő a vízben,
az egész varázslatos hangulat...
mind-mind azért kiáltott, hogy a művész keze halhatatlanná tegye.
És ez a festmény,
melynek megalkotására az istenek sarkalltak,
az Erdei tóban fürdő nimfa
vagy Diana fürdője, önmagában is csoda,
dicsőség, művészi pályafutásom megkoronázása lenne.
Mi mással tehetném őt még teljesebben az enyémmé, mint azáltal,
hogy fiatal testének minden vonalát, árnyalatát megragadom,
megörökítem és vásznamon rögzítem,
hogy senki ezen a világon ne tudjon többé kettőnket elválasztani egymástól?
E munka nagy türelmet kíván.
Így hát várok.
Soha nem érintem a haját, vagy akár csak a kezét.
Ehelyett más módokon közelítek hozzá.
Wohtan! Hát szia!
Szervusz!
Így telnek hát a napok, királyi fenség, apró, óvatos lépésekkel.
...a szívemnek.
- Ehrengard! - Szervusz!
Köszönöm a leveledet.
- Hiányoztál... - De nem találkozhatunk így.
De miért nem?
Nem mondhatom el.
Három hónapig itt fogok állomásozni.
Talán egy nap mindent elmondhatok.
Viszlát, barátom!
Ehrengard! Elfolyt a magzatvíz!
Még ne!
Podolski úr, küldjön a nagyhercegnéért!
- Hol van a gyermek? - Királyi fenség!
A kastély először reszketett a félelemtől,
de amikor a hercegnő szobájából felhangzott az első éles sikoly,
a hely pincéből padlássá változott.
Cazotte úr! Legyen őszinte!
Egészséges?
Ő a legszebb gyermek, aki Babenhausenben valaha napvilágot látott.
Hát itt vagy! Hadd lássam!
Gyere!
- Gyere ide! - Hadd lássam!
- Hát nem csodálatos? - Hadd nézzem!
Gratulálok!
Olyan, mint én. A nagymamájára hasonlít.
Hát nem ő a legszebb kis teremtés, akit valaha látott?
Még engem is, királyi fenség, aki nem vagyok hajlamos az érzelgősségre,
megdöbbent a gyermek kecsessége. Meg kell hogy mondjam.
És Ehrengard? Hogy halad vele?
Először életében szerelmes lett,
méghozzá úgy, hogy észre sem vette.
Ilyen hamar?
Nem belém, királyi fenség. Az ön unokájába.
- Nahát! - Igen.
- Ó! Jaj, ne!
Ön iránt elvesztette az érdeklődését, Cazotte úr?
Dehogy. Épp ellenkezőleg. Mindez tökéletesen szolgálja a célomat.
Magába a szerelem istenébe beleszeretni
olyasvalaki számára,
aki az ő fegyelmezettségével és energiájával bír, az első lépés lehet
a teljes önátadás felé vezető úton, királyi fenség.
Úgy érzem, szalmaszálakba kapaszkodik.
Cupido alakja.
A szerelem megtestesülése. A legveszélyesebb baba. Bízzon bennem!
Mama!
- Vár a kocsid. - Igen.
Máris elmegy?
Marbodék szüntelen rajtam akarják tartani a szemüket. Hah!
Senki... A kastélyon kívül senki sem láthatja a gyermeket.
- Megértette? - Persze, királyi fenség.
- És te, Lothar? - Persze, anyám.
Még egy dolog. Találtunk egy szoptatós dajkát.
A neve Lisbeth. Helybéli nő. Idehozatjuk.
- És megbízható? - Igen. Utánajártunk.
Lisbeth, kérlek, gyere haza néha! Hogy gondoskodjak magamról?
- Megegyeztem a szomszédasszonnyal. - Miért kell odaköltöznöd? Semmi értelme!
Időről időre azért hazajöhetnél...
Eressze el az ajtót!
- Lisbeth? - Indulj!
Lisbeth? Nem lehet...
Lisbeth!
- Jön már? - Máris.
- Soká jelentkezett. - Sajnálom.
Körbekérdeztem, de semmi hír.
- Rosenbad környékén nagy a csend. - Akkor miért hívatott minket?
Új fejlemények vannak.
- Egy kupicát? - Legyen szíves!
Hogyne. Sajnos csak ez az igen drága fajta maradt.
Akkor reméljük, hogy jó is!
- Az udvar felvett valakit. - Kit?
Egy nőt.
- Tud egyebet is? - Kisgyermekei vannak.
Ezt hogy tudta meg?
Látják azt az embert? Ő a férje.
Minden este itt ül mély kétségbeesésben.
Beszélniük kellene vele.
Elnézést kérünk!
Mi híre van Rosenbadból?
Az egész egy nagy hazugság.
És most oda a feleségem.
Állítólag szobalányként dolgozott volna a kastélyban.
Egy elkényeztetett ifjú hölgy szobalányaként,
és nekem nem lett volna szabad beszélnem vele.
De...
aztán...
Megígértem, hogy nem mondok semmit.
Jó uram!
A nagyherceg az unokatestvérem.
Hercegségünk nevében parancsolom: mondja el, amit tud!
Már van...
A kastélyban már van egy gyermek.
Tudtam!
Írnunk kell... az unokatestvérednek.
Mondd, hogy mindenképp látni akarjuk őket!
Annyira hiányzik! Nem tudnának segíteni?
Megbíznám önt valamivel.
Ha megszerzi a gyermeket, visszakapja Lisbethet.
- Megszerezni? - Igen.
És hogy megháláljam hősies erőfeszítéseit,
személyesen fogok gondoskodni arról, hogy előkelő pozíciót kapjon az udvarban,
amikor a feleségem és én elfoglaljuk a trónt.
Nem gondolja, hogy ettől boldog lenne Lisbeth?
És büszke?
Jól van.
Megmondom, mit kell tennie.
Cazotte úr!
- Ehrengard! - Korán kelt.
Igen.
Valóban.
Igen, ez volt az év legrövidebb éjszakája.
Tényleg?
- Nem tudtam. - Igen. Így van.
A legrövidebb éjszakát mindig a szabadban töltöm.
A szabadban? Hogyhogy?
Ez egyfajta rítus.
- Rítus? - Igen.
Miféle rítus?
Festek. Megörökítem a természetet...
a legtörékenyebb pillanatában.
- Legtörékenyebb? - Amikor a legbujább.
Mielőtt apránként újra átadja magát a sötétségnek.
Szomorúan hangzik.
- Nem, nem az. Nem. Én élvezem. - Láthatnám esetleg?
- A képet? - Igen.
- Inkább nem. - Biztosan gyönyörű.
- Nem. Ez a festmény kissé triviális. - Triviális? Kétlem.
Igen, pusztán virágok az édes szirmaikkal,
a csalános az égő ölelésével, az erdei tó a gyengéd simogatásával.
- Csupa romantikus blődség. - Az erdei tó?
- Tessék? - Megfestette az erdei tavat?
Erdei tavat mondtam volna? Nem.
- Csak hangosan gondolkodtam. - Hadd lássam!
- Nem. Csak hangosan gondolkodtam. - De!
- A kezem... - Igen.
Cazotte úr!
A nagyhercegné van itt. Önt akarja látni.
Bocsásson meg!
Ragaszkodnak a látogatáshoz.
- Ki ragaszkodik hozzá, fenség? - Marbodék.
- Nem mondhatnánk nemet? - Nem. Lehetetlen. Családtagok.
Tettem róla, hogy ne jöjjenek Rosenbadba.
Nehogy meghallják a kisdedet. Piknikezünk.
Mikor?
Most vasárnap.
- Most vasárnap? - Nincs más lehetőség.
El kell rejteni a gyermeket.
- Ludmillának pedig... - Hat hónapos terhesnek kellene lennie.
Lisbethnek itt kell maradnia a gyermekkel,
és mindenki mást gondosan ki kell oktatni.
Természetesen. Meglesz, királyi fenség.
Jól van, Cazotte úr.
Üljön le!
- Nos. - Igen.
És Ehrengard?
Igen, nos, mint tudja, minden reggel lefestettem őt.
És bár ő nem... hogy is mondjam,
nem feltétlen volt tudatában a jelenlétemnek, a létezésemnek,
úgy érzem, valamiféle kapcsolat jött létre közöttünk.
Tudom, mire gondol, királyi fenség.
- Tudja? - Igen, úgy van.
Miért nem tudja ez az ostoba bolond
a régimódi úton elcsábítani a lányt, hogy aztán megnyugodhasson?
- Nincs igazam? - De, többé-kevésbé.
De az az ostoba bolond...
éppenséggel művész.
Aki e pillanatban épp
egy remekmű megalkotásának folyamatába merül megrészegülve.
Ragaszkodom ahhoz,
hogy mindenféle fizikai érintés nélkül érjem el a teljes megadást.
El tudnám csábítani a leányt a régimódi úton,
és a feladat talán nem is olyan nehéz.
Elcsábíthatnám egy különleges pillanatban, amikor a lelke izgatott és szertelen.
De királyi fenség, egyszerűen úgy érzem, ez nekem semmit nem jelentene.
Úgy tűnik, rájött,
hogy nem nyerheti meg a fogadásunkat, és most megváltoztatná a feltételeket.
Dehogy. Még mindig el akarom csábítani, királyi fenség.
Meg fog történni. De a különbség az, hogy csak ő fogja tudni.
A világ szemében Ehrengard továbbra is a piedesztálján ül majd
hófehér szűzként, de a lelkünk örökre összefonódik.
Erről szól az igazi csábítás.
És honnan tudjuk majd, hogy a leányt leigázta, elcsábította...
- Honnan tudjuk, ki nyerte a fogadást? - Pontosan.
Megmutatom neki a festményt, amit róla készítettem,
és abban a pillanatban meginog.
Ő lesz a rózsa, amely egyetlen széllökésre ledobja minden szirmát,
és meztelenül áll majd, királyi fenség.
Ha a lélek megadja magát a szenvedélynek, a test is a nyomába lép.
Amikor meglátja a festményt, egyszerűen...
elájul majd.
Elájul? A mi Ehrengardunk?
Mindenki előtt,
és ez lesz az abszolút csábítás bizonyítéka.
Elfogadom a fogadásunk új feltételeit.
Készítsem a lovát, Ehrengard kisasszony?
Lisbeth!
Mi lelte önt?
Jó uram, várjon egy percet! Miért járkál itt óbégatva?
Megfenyegetett. Teljesen összezavart.
És most szörnyű hibát követtem el.
Meg...
Megígérte, hogy ha segítek neki, visszakapom az én Lisbethemet.
Az ön Lisbethjét?
Az én...
Az én Lisbethemet elvették tőlem.
- Lisbethet elvették öntől? - És most...
szörnyű hibát követtem el.
Miféle hibáról beszél?
Rosenbad finom, úri háza népe hazudott a gyerekről.
Átvertek.
De...
Most segítenem kell.
Hogyan kell segítenie?
Holnap...
el kell lopnom egy gyermeket, hogy megmutassam nekik.
Pontosan két órakor az erdei tisztásra kell mennem.
Kezdek kételkedni abban, hogy ez helyes-e.
Először beszélnem kell Lisbethtel.
Nem hiszem, hogy Lisbeth utólag megbocsátana.
Figyeljen!
Figyel rám?
Cselekedjen a terv szerint!
Megértette?
Micsoda?
Cselekedjen a terv szerint!
És hagyja ki ebből Lisbethet!
Minden rendben lesz.
Most menjen!
Merre járt?
- Mindenki önt keresi. - Itt vagyok.
A piknik hamarosan kezdődik.
Minden készen áll. Minden.
- Igen? - Igen.
Sápadtnak tűnik. Letörtnek érzi magát?
Nem. Minden rendben.
- És az evőeszközök? - Alul vannak.
Több szék kell.
Cazotte?
Ehrengard!
Sajnálom, hogy ma reggel nem voltam a tónál.
A tónál?
Végig tudtam, hogy ott van.
És csak azért voltam távol, mert itt volt rám szükség.
Szeretném...
ha befejezné a festményt.
De arra gondoltam...
csinálhatnánk a szobájában.
Talán kicsit közelebb kellene jönnie.
Hogy szemtől szemben legyünk.
Hogyne.
Természetesen. Igen.
Igen. Mindenképp.
- El tudja ezt képzelni? - Igen.
Csukja be a szemét!
- Tessék? - Csukja be a szemét!
- Most? - Igen.
És képzelje el!
Igen, szeretném...
Jól van.
Készítsen elő mindent!
Készítse elő a vásznat! Ebéd után ott leszek.
- Igen. - Igen.
Igen.
Igen, ebéd után ott lesz.
Egészségére!
Gyönyörű hely ez, nem gondolják?
Kedves Marbod!
Nagy örömünkre szolgál,
hogy körünkben üdvözölhetjük önt és kedves feleségét.
Örömünkre szolgál...
Igen, ezt már talán mondta.
Igen.
És örömhír...
hogy Ludmilla hercegnő elég jól érzi magát,
hogy ma velünk lehessen.
Ez csodálatos!
És hogy...
az időjárás...
És nem is mondanék most többet, mint hogy nagy örömömre szolgál,
hogy velünk vannak.
Részünkről az öröm.
- Egészségünkre! - Csodás.
- Egészség! - Egészség!
Egészségére!
- Isteni ez a bor. - Kétségkívül.
Pezsgő és könnyed.
Megkaphatnám a rákot?
Köszönöm.
- Rákot? - Nem, köszönöm.
Csitt-csatt!
Szerencsénk volt az időjárással.
- Nem túl meleg vagy hideg. Pont jó. - Remek idő.
- Rókagomba. - Az, rókagomba.
Valóban az.
Az erdő aranya.
Jól van!
Ne!
Matthias!
Te mit... Ma...
Nem! Te...
Állj...
- Finom. - Nagyon finom.
Igen.
Ez a komédia épp elég sokáig tartott.
- Komédia? - Kérlek, te ebből maradj ki!
Igen.
Kedves hercegnő!
Engedje meg!
Olyan életteli!
Olyan puha!
Nagyon puha. Szinte azt gondolhatnánk...
Elnézést!
- Bocsánat! - Matthias!
Itt jön az én jó emberem.
Mit csinálsz? Matthias!
Jöjjön, Matthias!
- Jöjjön csak! - Állj meg!
Jöjjön, Matthias!
Matthias!
Siessen, Matthias!
- Mat... - Szaporán!
Matthias!
- Mit csinálsz? - Jöjjön, siessen!
Elnézést!
Matthias!
Matthi... Ma...
Matthias! Állj meg!
Jól van. Tudom.
Matthias, állj meg!
Matthias!
Jöjjön!
Nem!
Nem, ne!
- Maradjon! Egyen, Poggendorf! - Állj!
- Fogja a kezem! - Állj!
Jaj, Poggendorf!
Megállni!
Podolski úr!
Ehrengard!
Ehrengard, várjon!
Indulj! Gyí!
Gyerünk! Álljon meg! Várjon!
A kocsis eltűnt.
Poggendorf, befelé! Jöjjön, fenség!
- Igen. - Jöjjön!
- Gyorsan! - Segítsen beszállni!
A szentségit!
- Hallgass! - Te hallgass!
- Köszönöm. - Indulj!
Gyerünk!
Hó, állj meg!
Gyerünk! Menj!
Ha azt mondom, jobbra van, akkor jobbra van.
- De hát balra van. - Te ostoba asszony!
Nem. Azt mondtam, jobbra van. Jobbra megyek.
Gyorsabban!
Mondtam, hogy a keréknyomok arra vezetnek. Miért nem hallgatsz rám?
Te!
Jaj nekem!
Hagyja abba! Elég!
Mi folyik itt?
Istenem, segíts, ártatlan ember vagyok!
Méltánytalan, hogy ez a nő így ütlegel.
No hát!
Szép próbálkozás, kedves unokatestvérem.
Nem értem.
Ez a gyermek
az enyém.
Igen, így igaz.
A gyermek az övé.
Ismételje meg!
Elmondom újra és újra.
Ez az én gyermekem!
Ez nem igaz.
Pedig az.
Igaz. Igen.
- Biztosíthatom róla. - Igen.
Lisbeth majd megerősíti.
Az a férfi valóban a férje. Elrabolta a gyermeket és a dajkáját.
- Követtem őket, és itt találtam rájuk. - Ez...
Ez nem igaz.
- Pedig az. - Igen.
De ki a gyermek apja?
Megmondom.
Cazotte.
Igen.
Küldetnél egy kocsiért,
hogy visszavigye a gyermekünket Rosenbadba?
Az a ficsúr!
Nos, be kell bizonyítaniuk.
Bizonyítani? Azt ugyan hogy csinálják?
Megvárjuk, amíg a gyermek megnő,
hogy lássuk, hasonlít-e az apjára?
Bolondnak néz minket!
Bizonyíték!
Bizonyítékot követelek.
- Cazotte! - Igen?
Mutasd meg nekik a füzetedet!
- A füzetedet. - A füzetemet?
A füzetem... Igen.
- Igen. - Igen.
- Úgy tűnik, szükség van rá. - Igen.
Szívesen megmutatnám, de nincs nálam.
Nincs...
- De igen. - Nincs.
Nem a bal kabátzsebedben van?
De igen.
Ehrengard!
Kurt?
- Ne most! - De mi van a...
Na ne!
Ez megfelel?
Jól van, gyere! Gyere csak!
Jól van.
Gyere!
Holnap hajnalban.
Kurt!
Jöjjön! Menjünk!
- Akar elsőként választani? - Nem. Válasszon csak!
Rendben.
Segíts neki!
- Jól van. - Tessék.
Készen áll?
Bocsásson meg, de nem értem, miért nem beszélhetjük meg felnőtt módra.
Húsz lépés. Vagy netán kevesebb?
Húsz lépés.
Kérem, fontolja meg...
Egy. Kettő.
Három.
Négy.
Öt.
Hat.
Hét.
Nyolc.
Kilenc.
Tíz.
Tizenegy.
Tizenkettő. Tizenhárom.
Tizennégy.
Tizenöt.
Tizenhat.
Tizenhét.
Tizennyolc.
Tizenkilenc.
A szentségit! Meglőttek!
Meglőttek!
Állj!
Várj!
Ego te baptizo, in nomine Patris, et Filii et Spiritus Sancti.
Quique dedit tibi remissionem, omnium peccatorum ipse te liniat.
In vitam eaternam.
- Ámen. - Ámen.
Béke legyen veled!
És a te lelkeddel.
És végre, alig több mint egy évvel az esküvőjük után
Lothar herceg és Ludmilla hercegnő megkereszteltethették elsőszülöttjüket.
Deus omnipotens, Pater Domini nostri Iesu Christi,
qui te regeneravit ex aqua et Spiritu Sancto.
Itt ér véget Ehrengard története.
Ebből az alkalomból fehér ruháján
a Szent István-rend világoskék szalagját viselte,
amely kitüntetés nemes hölgyeknek jár Babenhausen szolgálatáért.
Magam is jelen voltam, de nem kaptam kitüntetést.
Igen!
Most!
Később Rómába mentem.
Itt számos rangos megbízást kaptam,
ahol teljes mértékben kibontakoztathattam nagyszerű művészi tehetségemet.
Grazie.
Továbbá a barátaimtól művésznevet kaptam.
Úgy hívnak...
Casanova.
A feliratot fordította: Büki Gabriella