Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Sitt stille, Deres Kongelige Høyhet.
Det er ubegripelig at De ikke har behov for hvile.
Rettet De på kjolen igjen, Deres Kongelige Høyhet?
Ikke med vilje, iallfall.
Sitt stille, vær så snill.
Er noe i veien?
Min mann hadde fått hodet Deres adskilt fra kroppen hvis han så Dem.
Jeg forsto det slik at storhertugen ville at jeg skulle gjengi Deres skjønnhet.
Da kan man ikke være småskåren.
Sånn.
Ikke?
Jeg verdsetter at hodet sitter til kroppen litt for høyt, Deres Kongelige Høyhet.
Jeg må be Dem om å sette Dem opp igjen.
- Dette tar jo en evighet. - Ja.
- Et skikkelig portrett tar tid. - Takk, det har jeg merket.
Som en forførelse.
- Herr Cazotte. - Frøken Zimmermann.
Herr Cazotte!
De skylder penger for rommet. Hvis De ikke betaler, så...
Jeg tilbød jo Dem et portrett?
- Jeg vil ikke... - Visste De verdien...
Jeg vil ikke ha en tegning av meg selv. Jeg vil ha penger.
Og de er på vei. Stol på meg, de kommer.
Smil. Det er en flott dag. Alt er bra.
Deres Kongelige Høyheter. Jeg er beæret over invitasjonen.
Takk for at jeg fikk komme.
Det er meg en fornøyelse. En stor fornøyelse.
Takk.
Deres Kongelige Høyheter. Jeg er overveldet og beæret over å bli invitert.
- Tusen takk. - Maleren.
Jeg håper at De er fornøyd med verket, Deres Kongelige Høyhet.
En maler?
Er det ikke flott? Det ser ut som henne.
Men samtidig likner det ikke.
Det forstår jeg meg ikke på. Men hvis du sier det, så.
Det var interessant. De sa: "men samtidig likner det ikke".
Jeg tror at kunstens formål er mer enn å blott være livaktig.
Litt som et dikt man nødvendigvis ikke forstår, men blott...
- Hva er det De snakker om? - Beklager. Mitt navn er Cazotte.
Det er jeg som har malt dette portrettet. Kunstner, maler, menneske med mer. Og De?
Sånt vil jeg ha meg frabedt.
- Min datter. - Deres datter?
Ja.
Herr Cazotte.
De ser da så trist ut. Morer De Dem ikke?
Jeg har det fortreffelig, Deres Kongelige Høyhet.
Fortell meg hvem det er De står og speider etter.
- Speider jeg? - Ja, det er ganske så tydelig.
De kan fortelle meg alt. Jeg er ikke sjalu av meg. Tvert imot.
Jeg ynder å høre om andres lidenskaper. Gjerne i detalj.
Det var faktisk nettopp... en ung dame.
Hvor?
Ja. Ehrengard.
- Det gjorde han. - Ja, ja.
- Ehrengard. - Ja, hun er yndig.
Hennes far var adjutant for min avdøde svigerfar.
- En svært barsk familie. - Det fornemmer jeg.
Likte hun portrettet? Trollbandt De henne med evnene Deres?
- Nei, det kan man ikke påstå. - Uff...
Men ikke se så nedfor ut.
En ung mann fortalte meg forleden at forførelsen tar tid.
Litt som å male et portrett. Det var faktisk derfor jeg inviterte Dem hit.
- Et nytt portrett? - Nei. Deres evne til å forføre. Kom.
Husker De min sønn?
- Flott, ung mann, Deres Kongelige Høyhet. - Ja.
- Vi har bruk for Deres hjelp. - Å ja?
- Kjenner De til tronfølgeloven? - Det kan jeg ikke påstå...
Det var det jeg tenkte. Vi sitter så å si ganske utsatt til på tronen.
De husker vel at forrige storhertug var barnløs.
- Det husker jeg ikke... - Bare lytt.
Det var han. Min mann er ikke en direkte etterkommer.
Det utspilte seg en kamp mellom ulike fettere om tronen,
som min mann vant til syvende og sist. Der ser De én av hans fettere.
Grev Marbod og grevinne Orsyla.
Fysj. De våker over oss som hauker.
Det har seg slik at storhertugen er alvorlig syk.
- Legene kan ikke gjøre noe. - Det var trist, Deres Kongelige Høyhet.
Ja, det er så trist.
Min sønn kan arve tronen når som helst,
men han er ikke gift. En ugift kan ikke arve tronen.
Kanskje under andre omstendigheter, men...
- Dere sitter utsatt til på tronen. - Nettopp.
Hvordan kan jeg hjelpe, Deres Kongelige Høyhet?
Se på sønnen min.
Se på den unge prinsen. Damene flokker seg omkring ham.
Men han verdiger dem ikke et blikk. Ikke så mye som et smil.
Kjærlighetsliv eller erotikk interesserer ham overhodet ikke.
- Jeg forstår, Deres Kongelige Høyhet, men... - Men hva?
Utsøkt frukt modnes sakte.
Jeg har jo nettopp sagt at vi ikke har tid.
Prins Lothar må finne en hustru så snart som råd, ellers vil tronen gå til...
...min manns fetter.
Det er forvirrende, men sånn har reglene alltid vært.
- Bare for å... ja. - De, herr Cazotte. Det er Deres oppgave.
De skal vekke min sønns lidenskap. Hans belle passion.
- Skal jeg det? - Ja. Jeg kan ikke se for meg noen bedre.
- Det vet jeg ikke om jeg kan. - Selvfølgelig kan De det.
Si en pris.
Det handler ikke om penger, Deres Kongelige Høyhet.
Jeg må insistere på at De blir belønnet for anstrengelsene.
Hva som helst. Bruk fantasien Deres.
- Ehrengard. - Ehrengard?
Jeg vil gjerne portrettere henne. Det er da kanskje noe De kan få i stand.
Nåvel. Jeg skal gjøre mitt beste.
- Men da forteller De meg alle detaljene. - Naturligvis, Deres Kongelige Høyhet.
De kan beholde resten.
Ja, forresten. Noen fra hoffet kommer og henter de andre eiendelene mine.
Unnskyld, Deres Kongelige Høyhet.
Jeg heter Cazotte og er kunstner. Jeg kjenner Deres mor og gikk bare en tur her.
Jeg vil Dem ikke noe vondt, Deres Kongelige Høyhet,
men da jeg så Dem stå her, så slo det meg...
Unnskyld, men De så litt trist ut, der De sto.
- De vil at jeg skal gifte meg. - Hvem?
- Min mor og min far. Alle. - Nei.
Og det vil De ikke? Nei.
For De vil beholde Deres frihet. Ja.
Å...
Hva om jeg fortalte Dem, Deres Kongelige Høyhet,
at De med all respekt, naturligvis, har misforstått noe?
At det De tror er et fengsel,
i bunn og grunn er en befrielse?
La meg vise Dem noen skisser, Deres Kongelige Høyhet. Kjærlighetslivet.
Ja, den er fin. Ser De poesien?
Denne liker De nok. Ta den. De kan få den. Behold den.
Jeg har klart å vinne prinsens tillit.
Min anstendighet forbyr meg å avsløre detaljene, Deres Kongelige Høyhet,
om hva jeg har fortalt ham i dager og netter.
La meg bare si at jeg har pirret hans fantasi etter beste evne.
Jeg minnes å ha gjenfortalt passasjer fra "Dekameronen"
og "Canterbury-fortellingene", om mølleren og kvinnen fra Bath.
Om den eventyrlige skjønnhet som fins der ute.
Om silkemyke rosenblader, om svulmende hjerter, beruset av blod,
og om å tenne et tredje lys med fakkelen sin.
- Og så har jeg foreslått en reise. - En reise?
Til slottet i Leuchenstein.
Jeg skal ferdigstille et familieportrett, og vil gjerne ta med prinsen.
Introdusere ham for døtrene, men naturligvis ikke uten Deres tillatelse.
Men vi har alt prøvd hos Leuchenstein. De er fæle. Blottet for sjarm.
- Ikke den yngste, Ludmilla. - Men hun er jo bare barnet.
Tiden flyr, Deres Kongelige Høyhet. Hun fyller atten i neste uke.
Jaså? Og De kjenner familien godt?
Jeg har malt portretter av dem for lenge siden, ja.
Kun portrettert?
Deres Kongelige Høyhet. Hva tror De om meg?
Jeg tror ikke at De skal forvente for meget.
Jeg forventer ingenting. Men jeg har håp.
Deres Kongelige Høyhet. Kan De ikke ta på Dem dette?
Gå kledd som en bonde?
Nei, som min elev. Anonymitet, vet De.
Da kan De se an Ludmilla uten at tittelen Deres tynger Deres skuldre.
Hva minner hun om? Hun minner om en rose,
som med sin søte duft i all sin uskyldighet
lokker den forbipasserende til å... plukke blomsten.
Men ingen har plukket den ennå.
Lukk øynene og forestill Dem den vakreste kvinnen De kan.
Hånden hennes, fast og hvit.
Hoftene. Knærne. Anklene.
Den fløyelsmyke stemmen hennes og hennes milde åndedrag.
Er De klar, Deres Kongelige Høyhet? Flott. Da går vi.
Det var alt, Deres Kongelige Høyheter.
Vi må imidlertid utføre én liten rettelse.
Prinsesse Ludmilla. De har modnet så raskt.
Bare på de to månedene siden sist er De fullstendig forvandlet.
Kan jeg kanskje be Dem om å bli igjen i et øyeblikk, alene?
- Da får jeg tilføyet et par ting. - Kan jeg det, mor og far?
Jeg er redd jeg må be dere om å forlate rommet, Deres Kongelige Høyheter.
Hvis jeg skal få gjengitt deres datters unike skjønnhet,
er jeg redd for at en viss løsrivelse fra rollen som den yngste er nødvendig.
Kom.
- Flytt staffeliet frem hit. - Ja vel.
Vel. La meg se.
- Jeg rødmer. - Det må du ikke.
- Ikke mal meg rød i ansiktet. - Det lover jeg. Vi sparer på rødfargen.
Kan De løfte haken litt, Deres Kongelige Høyhet? Sånn.
Det må jeg si, Deres Kongelige Høyhet. Jeg er svært heldig.
Jeg har aldri hatt en så dyktig assistent som...
Han har en kunstnerisk sjel jeg aldri har sett maken til før.
Og unnskyld meg...
Er han ikke kjekk?
- Jo, han er veldig kjekk. - Veldig kjekk.
Han er kjekk. En begavet sjel. Han ser skjønnhet der ingen andre ser den.
Det er talent. I ordets rette forstand.
Det er fantastisk. Det var hans idé å gjøre om på portrettet Deres.
- Nei. - Jo.
"Du yter henne ikke rettferdighet, hun skjuler en større skjønnhet", sa han.
- Det sa han ikke. Mener De det? - Ja! Jeg måtte gi ham rett.
- Nei. - Jo!
Men det er synd og skam. Så synd at han er så sjenert.
Men det er jo noe som kjennetegner flere store kunstnere, ikke sant?
- Det vet jeg ikke. - Det er det. Det kan jeg love Dem.
- Hvor er han fra? - Hvor han er fra?
Han er fra adelig slekt. Akkurat som Dem.
Jeg skal avsløre din sanne identitet, Deres Kongelige Høyhet,
- Meg? - Nei, nei.
Sørg for at prinsessen ikke blir forstyrret.
Og så forsvant de, som to lekne valper.
Nei!
Kom.
Så gikk de tur i slottshagen.
De er et geni, herr Cazotte.
Lengselen fantes alt hos Deres sønn. Jeg manet den bare frem.
Vit at De har gjort vår slekt en stor tjeneste.
Det har vært meg en sann fornøyelse å kunne hjelpe.
- Det skal De vite. - Ja.
Ja.
- Hva har vi her? - Jeg må dessverre skuffe Dem.
- Skuffe? - Jeg snakket med general Schreckenstein.
Det er dessverre fullstendig utelukket å portrettere datteren hans.
De skal være glad for at jeg ikke nevnte hvem De var. Han var fra seg av sinne.
Aha.
- Altså, er De... - Slett ikke, Deres Kongelige Høyhet. Nei.
Det har vært en fornøyelse å hjelpe, men De skal ikke betale meg.
Men bryllupet. Min sønns bryllup. De må akseptere invitasjonen. Jeg insisterer.
Ta imot disse velsignede ringer under kirkens bønn.
Overrekk dem til hverandre, og la dem for alltid være tegn på den ubrytelige pakt
som dere har inngått med hverandre her i dag.
Ludmilla. I Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn
tar jeg deg som min hustru.
Lothar. I Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn,
tar jeg deg som min ektemann.
Ekteskapet dere nå har inngått
erklæres herved som gyldig i Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn.
Amen.
Dere som er til stede i dag,
er vitner til denne hellige paktens ubrytelige gyldighet.
Det som Gud har forent, skal intet menneske skille fra hverandre.
Confirma hoc deus quod opratus es in nobis.
Amen.
Og... holdt!
Herr Cazotte. Pakk sakene Deres og bli med.
- Deres Kongelige Høyhet. - Der var De jo.
De virker opprørt.
En arving er på vei.
- Gratulerer. - Nei, overhodet ikke.
- Overhodet ikke? - Nei.
Arvingen skal komme til verden i slutten av mai.
- Ja? - Ja.
- Det er om fire måneder. - Ja, det er det vel, ja.
Fire måneder, ikke ni.
Ler De?
- Forstår De ikke at det er en skandale? - Unnskyld, Deres Kongelige Høyhet.
Gud, Vår Herre, som er en stor kunstner,
maler noen ganger sine bilder slik at de tar seg best ut på avstand.
Om halvannet århundre vil dilemmaet De nå befinner Dem i, arte seg som idyll,
skapt til tilskuernes lyst. Nå står De bare litt for nær.
- Spar meg for sludder og vrøvl. - Unnskyld.
Jeg prøver bare å si at det ikke er en eneste undersått som ikke smiler i hjertet
når han hører om det De engster Dem for, for alle elsker et forelsket par.
Jeg sa at vi har hatt store vanskeligheter med å beholde Babenhausen i slektens eie.
- På grunn av fetter... - Marbod.
Utukt går kanskje an i Deres kunstneriske kretser,
men i våre kretser er det en dødsdom.
Prins Lothar blir arveløs, viser det seg at barnet ble unnfanget før giftemålet.
- Hva skal De gjøre? - Jeg aner ikke.
Deres sønn og hans hustru må blitt tatt med til et sted der folket ikke ser dem.
- Gjemme seg vekk? - Ja. Det burde la seg gjøre.
- Men hvorfor? - For å skjule det for folket.
Skjule det?
Ja. Jeg har forklart hvordan forførelse kan være en slags levevei.
Ja.
Det burde være mulig å forføre en folkemengde på samme måte.
Herr Cazotte. De snakker mye, men sier lite, vet De det?
På sett og vis føler jeg skyld i dette.
De ba meg åpne Deres sønns øyne for kvinnekjønnets herligheter.
Øynene hans, ikke noe annet.
Men Deres Kongelige Høyhet... Forsynet har trådt til for å hjelpe oss.
Nå må vi ikke komme ut av det.
Jeg tror jeg vet hvordan dette kan løses.
Først må De og Hans Kongelige Høyhet underrette folket.
Ærede borgere i Babenhausen.
Tidspunktet for den lykkelige begivenhet må være en gang i...
...i september måned.
Deretter meddeles at prinsesse Ludmilla, etter livlegens råd,
må holde sengen i mange måneder.
At hun må leve tilbaketrukket, i ro og fred.
I ro og fred? Hvor da?
Det blir min oppgave å finne et så øde og avsondret sted som mulig.
Langt unna verden. Jeg skal klare å ordne alt harmonisk og bekvemt.
- Skal De stå for organiseringen også? - Ja.
Ingen må se prinsesse Ludmilla før fem-seks måneder etter at barnet er født.
Jeg blir naturligvis hos dem hele tiden og sørger for at alt går planmessig til.
- Er De i stand til det? - Ja.
- Å. - Nå tviler De likevel, altså.
Nei, Deres Kongelige Høyhet, jeg innser bare
at prinsesse Ludmilla vil trenge en egen hoffdame.
Ikke en av de vanlige sladrehankene fra dette hoffet,
men en som er nøye utvalgt.
- En vi kan stole helt på. - Selvsagt.
Hun må være av en slik familie og oppdragelse, av et slikt ytre
at det forklarer valget av henne for omverdenen.
- Ikke sant? - Jo, selvfølgelig.
Videre må hun være ung og forekommende,
siden prinsessen i sin avsondrede verden trenger en å omgås
på samme alder og med samme lynne som hun selv har.
Hvor nå til dags finner man en snill, ung pike fra de beste familier,
med et nobelt tankesett, en sterk karakter.
- Lojal... - Nå babler De igjen.
Unnskyld. Jeg spør bare om De kjenner en slik kvinne, Deres Kongelige Høyhet?
Er det noen vi kan tenke oss?
- Ehrengard. - Herregud. Ja.
- De er helt forferdelig, herr Cazotte. - Hva mener de, Deres Kongelige Høyhet?
- De har tenkt å forføre henne. - Nei.
De har rett. Det er sant.
Jeg skylder Dem å si sannheten. Som et av svært få mennesker jeg har truffet,
så forstår De kunstneren. De gjør det.
Kan jeg få lov til å introdusere Dem for mine tanker?
Ja.
Jeg ser henne.
Jeg ser henne for meg.
En ung kvinne i hvit kjole, etterkommer av krigere
med et verdensbilde der kunsten og kunstneren aldri har eksistert.
Og derfor utbryter jeg og siterer Michelangelo:
"I denne marmorblokken der ligger min største triumf gjemt."
Michelangelo, marmor, krigere i hvit kjole eller ei.
Schreckenstein-familien er lutheranere, av fryktelig barsk sort, som jeg har sagt,
nærmest puritanere. Alle sammen er i hæren.
- De kommer ikke i nærheten av henne. - Mulig det.
- Denne gangen har De vært for ambisiøs. - Det er mye mulig. Men jeg tviler ikke.
Da er et veddemål kanskje på sin plass.
- Et veddemål? - Ehrengard får De ikke.
Hvis jeg lykkes, da?
Vinner De Ehrengards gunst, tilbyr jeg Dem ansettelse for livet ved hoffet.
Dessuten tildeler jeg Dem kunstnerbolig, hvor enn De måtte ønske.
Så kan De gå rundt der og fable så mye De vil.
Innsats?
At De portretterer meg igjen.
Og denne gangen avviser De meg ikke.
Ja vel.
Både storhertugen og jeg husker hvor trofast De tjente hans far.
Det var høydepunktet tidlig i karrieren min.
Ærendet vi kommer i nå må De ikke nevne for noen.
Selv ikke for storhertugen.
Fortell. Hvordan har de hatt mulighet til å vurdere min datters egenskaper?
Jeg må være ærlig, general. Æren tilfaller min betrodde i saken, herr Cazotte.
Jeg så... at det fantes...
...en ung valkyrje her.
Oppdratt under de strengeste militære dyder.
Eneste pike i en slekt av krigere.
En nesten helt utrolig velegnet, ung hvitglødende engel
med sitt flammesverd, som kan stå vakt ved våre unge elskendes paradis.
Jeg lar meg rive med, men Ehrengards styrke imponerer meg.
Det er ikke vanskelig å se hvor den kommer fra.
Spar meg dette sludderet.
Tilbake til saken.
Ingen Schreckenstein har sagt nei til sin hertug.
Hele vår familie er Dem ytterst takknemlig, general.
- Ehrengard. Pakk sakene dine. - Selvfølgelig, far.
Det er bare én ting. Kan jeg få ta farvel med Kurt?
- Kurt? - Min forlovede, Deres Kongelige Høyhet.
Ja, selvfølgelig skal De få ta farvel med Deres forlovede.
Takk igjen, Ehrengard.
Det er bare en ære å tjene landet mitt.
De er en god pike. Vil ikke De også si det, herr Cazotte?
- Jo. Absolutt. - Ja.
- Sov godt, Ehrengard. - Sov godt, Deres Majestet.
Sov riktig godt, Ehrengard. Bonne nuit.
Maken til hoven sjarlatan.
- Jeg har funnet et avsides sted. - Ja?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Ja.
- Ingen har vært der på to generasjoner. - Nettopp.
Velkommen.
Vår lege, professor Putziger.
Han blir på slottet for å holde et øye med prinsessens helse.
Vår berider, herr Podolski.
Og selvfølgelig vår fortreffelige overhoffmesterinne, grevinne Poggendorf.
Hun har alltid vært min aller mest trofaste hoffdame.
Og Ehrengard.
De kjenner jo Ehrengard.
Jeg ønsker Dem lykke til.
Dette speilet må pusses ved anledning. Ja.
Vi beveger oss inn i forstuen.
Husk for Guds skyld å holde dørene lukket, så det ikke blir gjennomtrekk.
- Herr Cazotte? - Ja?
- Kan jeg spørre om noe? - Naturligvis.
Er De en slags hofftjener?
Nei, det er jeg ikke. Jeg tjener bare kunsten. Jeg er maler.
- Forstue. - Herr Cazotte.
- Ja. - Jeg husker hvor jeg så Dem første gang.
- Ja? - På det store ballet.
De sto ved portrettet De hadde malt av storhertuginnen.
Det... husker jeg ikke.
Jeg er vanligvis flink til å huske ansikter, men jeg husker ikke Deres.
- Beklager. Jeg vil nødig fornærme Dem. - Fornærme meg?
De gjør da som De vil.
Og så vinker vi. Vi vinker.
Og så smiler vi.
- Oi. Det er som i et eventyr. - Det gleder meg, Deres Kongelige Høyheter.
Jeg prøvde å skape et sted hvor vår unge prinsesse ikke kunne unngå
å sette en amorin til verden.
- Er de til meg? - Ja, de er til Dem.
- Takk. - Vær så god.
Cazotte.
Deres Kongelige Høyhet.
Vårt lille hoff har raskt funnet seg til rette i den romantiske atmosfæren.
Når det gjelder forholdet mellom prinsesse Ludmilla og hennes nye hoffdame,
så kan prinsessen, tung av livets sødme, som en bie...
...som en bie på vei til kuben...
...ikke se henne som noe annet, noe mindre enn en søster.
- Er det sant at din forlovede er soldat? - Det er sant.
Da må du jo være redd. Tenk om han skal ut i krig en dag?
Det er jo det soldater skal.
Jeg har lært ham å fekte. Det kan alle i vår familie.
Til gjengjeld har han lært meg å avfyre en pistol.
Ja. Mange ganger.
Hva med barn?
Med tanke på vårt veddemål, Deres Kongelige Høyhet, må jeg ærlig si
at det går litt tregt, med ganske små fremskritt.
- Herr Cazotte. - Ehrengard.
De er tidlig oppe.
Ja, det er jeg faktisk som regel.
Skal De ri?
- Unnskyld? - Skal De ri?
Vil De være med?
- Hvis De vil ri alene, altså... - Nei.
Nei, nei. Det er fint. Jeg tror...
Det har jeg lyst til. Eh... tenke, tenke.
Ja, hvorfor ikke?
- God morgen, herr Podolski. - God morgen, herr Cazotte.
- Vil De gjøre hesten min klar? - Hesten Deres?
- Ja. Den samme som i går, takk. - Som i går?
- Bare en eller annen hest. - Ja vel.
- Kommer De? - Bare ri i forveien. Jeg kommer snart.
Du begynner å bli sliten, du. Klarer du ikke mer?
Se.
Det er alpeglød.
Et sjeldent samspill mellom spektralfargene i atmosfæren.
- Alpeglød? - Ja. Alpeglød.
Det er alt i ferd med å forsvinne.
Ja. Selvfølgelig.
Det har avslørt sin indre substans og må nå tilintetgjøre seg. Pang!
En klar dag kommer. Det er et mirakel!
Nei!
Tror De at det er mulig å få min egen hest fraktet hit?
- Deres egen hest? - Hestene her er altfor ordentlige.
Ja, det kan man trygt si. Og det er ikke Deres?
Han heter Wohtan. Ingen andre enn jeg kan ri ham.
- Det kan jeg forestille meg. - Herr Cazotte.
- Herr Podolski. Hva er i veien? - Det er noen som kommer.
- Vis dem bort, da. - Det kan jeg ikke. Storhertugens fetter.
Vi skal avlegge prinsessen en visitt. Jeg er storhertugens fetter.
Herlighet, så flott. Prinsessen har simpelthen blitt syk.
Vi skal bare titte innom. Vi har med en kurv med gaver.
Dere må dessverre komme tilbake en annen gang.
- Eller gi meg den. - Lekre pølser.
I prinsessens tilstand er hun dessverre ikke i stand til å treffe noen som helst.
- Avviser du meg? - Jeg er bare budbringer.
- Jeg insisterer. - Min gode mann...
Min gode mann? Vet du hvem du snakker til? Flytt deg!
Marbod.
- For en overraskelse. - Vi var i området, og...
Vi har med gaver til prinsessen.
Jeg sørger for at hun får dem. Hun er veldig syk.
- Det er bare et kort besøk. - Det er smittsomt. Hun sitter isolert.
- Men... - Farvel.
Lothar. Kjære Lothar. Det er bare en bitte liten visitt.
- Så du hvordan han løy? - Naturligvis.
Og den sjarlatanen. Så du fillene hans? Unnskyld meg, men er det fastelavn?
Vi må holde oss i nærheten.
Vi har med en gave til dem som bor på slottet. Men de tar ikke imot besøk.
De kjenner vel ingen ansatte ved det fornemme slottet?
- Jeg passer mine egne saker. - Et øyeblikk.
Kanskje De vil vurdere innstillingen Deres litt?
Vi reiser tilbake til Babenhausen i kveld. Nå vet De hvor De kan finne oss.
Deres Kongelige Høyhet.
Nok en måned har gått, og fødselen er nær forestående.
Jeg vet at De på grunn av situasjonens natur ikke kan besøke oss,
så tillat meg å gi Dem noen inntrykk herfra.
Jeg vil begynne med en gledelig nyhet.
Et lykketreff har inntruffet.
Jeg lå søvnløs og bestemte meg for å gå en tur i skogen.
Her så jeg henne.
Og det slo meg med en gang
at et enestående motiv hadde blitt skjenket meg av gudene.
Jeg hadde rett, ja, mer enn rett, i min vurdering av hennes skjønnhet.
Men det var noe annet også.
Gudenes generøsitet var meg mye mer ubegripelig.
Jeg ber Dem om ikke å anse dette som eksplisitt eller som at jeg tittet i smug.
Det var noe malerisk over det.
Lyset, skogstjernet, kvinnen i vannet,
hele den magiske stemningen.
Det var som om alt sammen krevde å bli foreviget i et kunstnerisk uttrykk.
Og dette maleriet, som jeg har blitt beordret til å male...
"Nymfe som bader i skogstjern."
Eller "Dianas bad" ville i seg selv være et under,
noe helt fullkomment, kronen på verket for min kunstnerkarriere.
På hvilken tenkelig måte kan jeg fullt og helt gjøre henne til min
ved å fange opp og feste til lerretet hver linje og fargenyanse i hennes legeme,
sånn at ingen i verden noensinne igjen kan skille oss ad?
Verket krever tålmodighet.
Derfor venter jeg.
Aldri rører jeg håret hennes, ei heller så mye som streifer hennes hånd.
I stedet tilnærmer jeg meg henne på annet vis.
Wohtan! Hei.
Hei.
Slik går dagene, Deres Kongelige Høyhet, med små, forsiktige skritt.
...for hjertet mitt.
- Ehrengard. - Hei.
- Takk for det fine brevet. - Jeg savner deg...
- Vi kan ikke møtes slik. - Hvorfor ikke?
- Jeg verken kan eller vil fortelle det. - Jeg er på øvelse her i tre måneder.
En dag kan jeg kanskje fortelle deg alt. Farvel, min venn.
Ehrengard! Vannet har gått!
Ikke ennå.
Herr Podolski. Send bud etter storhertuginnen.
- Hvor er barnet? - Deres Kongelige Høyhet.
Først skalv hele slottet av frykt,
men da det første spede skriket lød fra prinsessens soveværelse,
ble stemningen helt forvandlet.
Herr Cazotte. Vær ærlig. Er han velskapt?
Han er det vakreste barn som noensinne har sett dagens lys i Babenhausen.
- Der er du jo. La meg se ham. - Kom, mor.
- Kom. - La meg se ham.
- Er han ikke vidunderlig? - Få se.
Gratulerer.
Han likner på meg. Han likner på farmor.
Er det ikke det vakreste lille vesenet De noen gang har sett?
Selv jeg, som ikke har særlig anlegg for sentimentalitet,
lar meg forbløffe over barnets ynde. Det må jeg si.
Og Ehrengard, da. Hvordan går det med henne?
Hun har for første gang, uten engang å vite det selv,
gått hen og blitt forelsket.
Allerede?
Ikke i meg, Deres Kongelige Høyhet, i Deres barnebarn.
- Å! - Ja.
- Å... Å nei.
Har hun mistet all interesse for Dem?
Nei, nei, tvert imot. Dette passer glimrende inn i mine planer.
Å forelske seg i kjærlighetsguden selv
kan for en som er så samlet og har så mye energi som henne
være det første skrittet på veien mot full overgivelse, Deres Kongelige Høyhet.
- De klamrer Dem til halmstrå, føler jeg. - Cupidos skikkelse.
Legemliggjøringen av kjærligheten. Den farligste av alle, tro meg.
- Mor! Kareten din er klar. - Ja.
Drar De allerede?
Marbod-familien slipper meg ikke av syne mer enn én dag. Uff!
Ingen, absolutt ingen utenfor slottets murer kan få se barnet.
- Er det forstått? - Naturligvis.
- Av deg også, Lothar? - Selvfølgelig, mor.
Én siste ting, Deres Kongelige Høyhet. Vi har funnet en amme.
Hun heter... Lisbeth. Hun er herfra. Vi bringer henne hit.
- Og hun er pålitelig? - Ja. Vi har forhørt oss.
Kan du ikke komme hjem en gang iblant? Hvordan skal jeg klare meg?
- Jeg har gjort avtale med naboen. - Hvorfor må du bo der?
Du kan jo komme hjem en gang iblant, Lisbeth...
Vær vennlig og slipp døren.
- Lisbeth? - Kjør!
Lisbeth? Kan...
Lisbeth. Lisbeth!
Lisbeth!
- Kommer du? - Ja.
- Det tok sin tid før De ga lyd fra Dem. - Beklager.
Jeg har forhørt meg. Intet nytt. Det er helt stille rundt Rosenbad.
Hvorfor kontaktet De oss da?
Det har skjedd nye ting.
- Brennevin? - Gjerne.
Jeg har dessverre bare en ganske kostbar sort igjen.
Da får den være god!
- En ny har blitt ansatt ved hoffet. - Hvem?
En kvinne.
- Og hva mer? - En kvinne med små barn.
Hvordan har De fått nyss om det?
Ser De ham? Det er mannen hennes.
Han sitter her hver kveld, dypt ulykkelig.
Dere bør snakke med ham.
- Unnskyld oss. - Hva kan De fortelle oss om Rosenbad?
Alt er en eneste stor løgn. Og nå har jeg mistet min kone.
Hun ble ansatt på slottet som kammerjomfru, sa de.
Som kammerjomfru for en bortskjemt ung dame, som jeg ikke fikk snakke med.
Men så...
- Nei, jeg har lovet å ikke fortelle noe. - Min gode mann.
Jeg er storhertugens fetter.
I vårt hertugdømmes navn befaler jeg Dem å fortelle hva De vet.
Det...
- Det er alt et barn på slottet. - Jeg visste det!
Vi må skrive til fetteren din. Si at vi vil treffe dem, at vi insisterer.
Jeg savner henne sånn. Kan dere ikke hjelpe meg?
Jeg har en oppgave til Dem.
Hvis de kan fremskaffe barnet, så får De Deres Lisbeth tilbake.
- Fremskaffe? - Ja.
Og som takk for Deres heroiske innsats
skal jeg personlig sørge for at De får en særdeles aktverdig stilling ved hoffet
når min hustru og jeg overtar tronen.
Tror De ikke at Deres Lisbeth vil bli glad for det? Og stolt?
Flott. Da må De gjøre følgende.
Herr Cazotte?
- Ehrengard. - Du er tidlig oppe.
Ja. Ja...
- Natten i natt var årets korteste. - Er det sant?
- Det visste jeg ikke. - Jo, så visst.
- Den korteste natten tilbringer jeg ute. - I det fri? Hvorfor det?
Det er et slags... ritual.
- Et ritual? - Ja.
Hva består det av?
Jeg må male. Jeg maler. Jeg gjengir naturen
i sitt aller mest sårbare øyeblikk.
- Sårbare? - Når den er på sitt frodigste.
Før den igjen overgir seg til mørket, litt etter litt.
Det høres litt trist ut.
- Nei, det er det ikke. Jeg liker det. - Kan jeg få se?
- Maleriet? - Ja.
- Nei, helst ikke. - Jeg syns nok at det er vakkert.
- Nei, dette maleriet er litt trivielt. - Trivielt? Det tror jeg ikke.
Jo, det er blomster med flotte blader,
brenneslene med brennende favntak og skogstjernets lille kjærtegn.
- Det er romantisk vrøvl. - Skogstjernet?
- Hva? - Har De malt skogstjernet?
Sa jeg skogs... Nei, det har jeg ikke.
- Nei, jeg tenker bare høyt. - Få se, da.
- Nei. Jeg tenker bare høyt. - Jo!
- Hånden min. - Ja.
Herr Cazotte!
Herr Cazotte.
Storhertuginnen er her. Hun vil treffe Dem med en gang.
Beklager.
- De insisterer på å avlegge et besøk. - Hvem gjør det, Deres Kongelige Høyhet?
Familien Marbod.
- Kan vi ikke si nei? - Nei. Det er umulig. De er familie.
Men de kommer ikke inn i Rosenbad, der de kan høre barnet.
- Vi skal spise i det fri. - Når?
Nå på søndag.
- Nå på søndag? - Ja. Det er ingen vei utenom.
Barnet må gjemmes unna.
- Og Ludmilla må være... - Seks måneder på vei. Stor.
Lisbeth må bli her med barnet,
mens alle andre må instrueres ned i aller minste detalj.
Ja, naturligvis. Det ordner jeg, Deres Kongelige Høyhet.
Flott, herr Cazotte.
Kan De?
- Vel, vel. - Ja.
Og Ehrengard, da?
Som De vet, har jeg malt henne hver morgen.
Og selv om hun nødvendigvis ikke har vært klar over min tilstedeværelse,
min eksistens, så er det som om det har blitt skapt en forbindelse mellom oss.
Jeg vet hva De tenker.
- Gjør De virkelig det? - Ja.
Hvorfor kan ikke den dumme narren
bare forføre piken på gamlemåten og få sjelero?
- Ikke sant? - Mer eller mindre, ja.
Men den dumme narren er... kunstner.
For øyeblikket oppslukt og beruset av å skape et mesterverk.
Jeg insisterer på å oppnå en overgivelse
uten noen som helst form for fysisk berøring.
Jeg kunne forført pikebarnet på gamlemåten, det er mindre vanskelig.
Jeg kunne forført henne i et øyeblikk der hun er opprørt, impulsiv og ureflektert.
Men det ville ikke bety noe for meg, Deres Kongelige Høyhet.
Det høres ut som om De har innsett
at De ikke kan vinne vårt veddemål, og derfor ønsker å endre betingelsene.
Nei, jeg vil fortsatt forføre henne, Deres Kongelige Høyhet.
Det vil skje. Forskjellen er at det bare er hun som vil vite det.
I verdens øyne vil Ehrengard fortsatt sitte på sin pidestall,
som den snøhvite jomfru, men sjelene våre vil for evig være forbundet.
Det er det som er den sanne forførelse.
Hvordan vet vi at pikebarnet har blitt forført...
- Hvordan vi vet hvem som vant veddemålet? - Nettopp.
Jeg viser henne maleriet jeg har skapt av henne,
og der og da, i akkurat det øyeblikket, gir hun etter.
Da blir hun til rosen, som lar alle sine blader falle
ved ett eneste vindpust og står naken igjen, Deres Kongelige Høyhet.
Når man først gir seg hen til lidenskapen, følger kroppen etter.
Når hun ser maleriet, vil hun ganske enkelt... besvime.
Besvimer hun? Vår Ehrengard?
Foran alle, og det vil være beviset på den totale forførelsen.
Jeg godtar de nye betingelsene for veddemålet vårt.
Skal jeg gjøre Deres hest klar, frøken Ehrengard?
Lisbeth!
Hva er det som foregår her?
Vent litt, min gode mann. Hvorfor går du rundt her og skriker?
Han truet meg. Han forvirret meg fullstendig.
Nå har jeg begått en fryktelig feil.
Han...
Han lovte meg at jeg ville få min Lisbeth tilbake hvis jeg hjalp ham.
- Din Lisbeth? - Min...
Min Lisbeth har blitt tatt fra meg.
- Har Lisbeth blitt tatt fra Dem? - Og nå har jeg...
Nå har jeg gjort en forferdelig feil.
Hvilken feil snakker De om?
De fornemme menneskene på Rosenbad har løyet om barnet.
Jeg har blitt lurt. Men...
Nå må jeg hjelpe til.
Hvordan skal du hjelpe til?
I morgen...
skal jeg stjele et barn og vise det frem.
Nøyaktig klokken to kommer jeg ned til lysningen i skogen.
Nå er jeg så usikker på om det er det riktige å gjøre.
Jeg må snakke med min Lisbeth først.
Jeg tror ikke at Lisbeth vil tilgi meg etterpå.
Hør her. Hører De etter?
Fortsett som avtalt. Forstår De det?
- Hva? - Fortsett som avtalt.
Og hold Lisbeth utenfor. Alt kommer til å gå bra.
Så gå, da!
Hvor har De vært?
- Alle har lett etter Dem. - Her er jeg.
Pikniken begynner om et øyeblikk.
Alt er forberedt. Alt.
- Ja? - Ja.
- De ser så blek ut. Har De mistet motet? - Nei, nei. Alt er i orden.
- Har vi husket bestikket? - Det ligger nederst. Vi mangler stoler.
Cazotte?
Ehrengard.
Jeg beklager at jeg ikke var ved tjernet i morges.
Ved tjernet?
Jeg har visst at De var der hele tiden.
Den eneste grunnen til at jeg ikke var der, var at det var behov for meg her.
Jeg vil gjerne...
...at De gjør ferdig maleriet.
Men jeg har tenkt på...
...om vi kunne gjøre det i Deres værelse.
Kanskje De har behov for å komme litt tettere på.
Ansikt til ansikt.
Ja. Ja...
Selvfølgelig. Ja.
Ja, ja. Absolutt.
- Kan De forestille Dem det? - Ja.
Lukk øynene.
- Hva? - Lukk øynene.
- Nå? - Ja.
Og forestill Dem det.
Ja, jeg vil...
Flott.
Forbered alt. Sett frem lerretet. Jeg kommer etter måltidet.
- Ja. - Ja.
Ja. Da kommer du etter måltidet.
Skål.
Var ikke dette et fint sted?
Kjære Marbod.
Det er meg en stor glede å ønske Dem og Deres kjære hustru velkommen.
- Det er meg en svært stor glede... - Ja, det sa De nettopp.
Ja.
Og det er gledelig...
...at prinsesse Ludmilla er frisk nok til å være med oss i dag.
Så flott.
Og at... været...
Så vil jeg ikke si så mye mer enn at det er meg en glede å ønske velkommen.
- Fornøyelsen er helt på vår side. - Skål.
- Skål.
Skål.
- En deilig vin. - Ja, veldig.
Perlende og lett.
Kan jeg få krepsen?
Takk skal De ha.
- Kreps? - Ellers takk.
Nå var vi heldige med været, ikke sant?
- Ikke for kaldt eller varmt, helt passe. - Været er skjønt.
- Det er kantarell, jo. - Det er det.
Skogens gull.
Så, så. Rolig.
Nei!
Matthias! Hva... Ma...
Nei! Du...
Sto...
- Så deilig. - Veldig deilig.
Ja.
Nå har denne komedien vart lenge nok.
- Komedie? - Hold Dem utenfor dette.
Ja.
Kjære prinsesse. Tillat oss...
Så full av liv.
Så myk.
- Den er veldig myk. Man kan tro... - Å! Unnskyld!
- Unnskyld! - Matthias!
- Der kommer min gode mann. - Hva gjør du? Matthias!
Kom, Matthias!
- Kom, kom. - Stopp!
Matthias. Kom. Kom!
- Matthias! - Fortsett, Mathias.
- Mat... - Fortsett!
- Matthias! Hva er det du gjør? - Kom! Fortsett.
Unnskyld. Matthias!
Matthi... Ma...
- Matthias! Stopp! - Så, så. Jeg vet det.
Matthias! Stopp, da!
- Kom. - Nei!
Nei, nei!
- Bli der og spis. Poggendorf! - Stopp!
- Hold meg. - Stopp!
- Å, Poggendorf. - Stopp!
- Herr Podolski. - Ehrengard!
- Ehrengard! Vent! - Kom igjen. Ja!
Kom igjen! Stopp! Vent!
Kusken er borte.
Inn her, Poggendorf. Deres Majestet. Følg meg.
- Tempo, tempo! - Hjelp meg opp!
- Ti stille. - Ti stille selv.
- Takk. - Kjør!
Kom.
Ja!
Rolig, rolig. Stopp!
Kom igjen!
Sier jeg det er til høyre, så er det det.
- Det er til venstre. - Tåpelige kvinnemenneske!
Jeg sa at det var til høyre, så dit kjører jeg.
Raskere! Raskere!
Jeg sa jo at sporene ledet den veien. Hvorfor hører du ikke etter?
Du der!
Au! Au!
Stopp! Det holder!
- Hva er det som foregår? - Jeg er helt uskyldig!
Det er veldig urimelig av kvinnen å angripe meg.
Ja. Det var et godt forsøk, kjære kusine.
Jeg forstår ikke.
Dette barnet er mitt.
Ja, det er sant.
Dette barnet er hennes.
Si det en gang til.
Jeg sier det igjen og igjen. Dette er mitt barn!
- Det går ikke. - Jo.
- Jo. Ja. - Det kan jeg forsikre Dem om.
- Ja. - Spør Lisbeth. Hun bekrefter det.
Den mannen er ganske riktig hennes ektemann. Han bortførte barnet og ammen.
- Jeg fulgte etter og fant dem her. - Det...
Det stemmer ikke.
- Jo. - Jo.
Men hvem er barnets far?
Det skal jeg fortelle Dem.
Cazotte.
Ja.
Er du snill og skaffer en vogn og får barnet vårt kjørt tilbake til Rosenbad?
Den lapsen der!
Ja. Det får dere nesten bevise.
Bevise? Hvordan i all verden gjør man det?
Skal vi vente på at barnet vokser, så vi kan se om det arver farens trekk?
De... De holder oss for narr.
Et bevis. Jeg forlanger et bevis.
- Cazotte. - Ja.
Vis dem notatboken din.
- Notatboken din? - Notatboken min?
- Notatboken min... Ja. - Ja.
- Det er åpenbart nødvendig. - Det er nødvendig. Ja.
Det hadde jeg gjerne gjort, men den har jeg ikke med. Den er...
- Jo. - Nei.
Er den ikke i din venstre jakkelomme?
Ja.
- Ehrengard. - Kurt?
- Ikke nå. Ikke nå! - Men...
Nei...
Å!
Holder det?
Så, så... Kom.
Så, så. Kom.
- I morgen, ved daggry. - Kurt!
Kom. Vi går.
- Vil De velge først? - Nei, det kan De gjøre. Det går bra.
Nåvel.
Hjelp ham.
- Å. - Vær så god.
Er De klar?
Unnskyld. Jeg forstår virkelig ikke hvorfor vi ikke bare kan snakke om det.
Tjue skritt. Eller færre, kanskje?
Tjue skritt.
Kan De ikke overveie...
Ett! To! Tre!
Fire! Fem! Seks! Sju! Åtte!
Ni. Ti.
Elleve. Tolv. Tretten.
Fjorten. Femten.
Seksten. Sytten.
Atten. Nitten.
I helvete, da! Jeg er truffet!
Jeg er truffet!
Stans! Vent!
Ego te baptizo, in nomine Patris, et Filii er Spiritus Sancti.
Quique dedit tibi remissionem, omnium peccatorum ipse te liniat.
In vitam eaternam.
- Amen. - Amen.
Fred være med deg.
- Og med din ånd. - Og med din ånd.
Og til slutt, litt over et år etter bryllupet,
kunne prins Lothar og prinsesse Ludmilla bære sin førstefødte til dåp.
Deus omnipotens, Pater Domini nostri Iesu Christi,
qui te regeneravit ex aqua et Spiritu Sancto.
Her slutter historien om Ehrengard.
Hun bar ved den anledning, på skrått over den hvite kjolen,
St. Stephan-ordenens lyseblå bånd,
en orden som gis til adelige kvinner som utmerker seg i Babenhausens tjeneste.
Jeg deltok selv, men fikk ingen orden.
Ja!
Sånn, ja! Sånn!
Ja!
Senere dro jeg til Roma.
Her fikk jeg flere prestisjefylte oppgaver,
hvor jeg fikk mulighet til å ferdigutvikle mitt store kunstneriske talent.
Grazie.
Dessuten ga bekjente meg kunstnernavnet mitt.
De kalte meg...
...Casanova.
Tekst: Fredrik Island Gustavsen