Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ni måste sitta still, Ers Höghet.
Behöver ni verkligen inte ta en paus?
Rättade ni till klänningen igen, Ers Höghet?
Inte med mening i alla fall.
Snälla, sitt still.
Är något på tok?
Om min man hade sett er, hade han beordrat att ni halshöggs.
Som jag förstod det ville storhertigen att jag skulle fånga er skönhet.
Då kan man inte vara petnoga.
Så där.
Vill ni inte?
Tyvärr vill jag ännu hellre behålla mitt huvud, Ers Höghet.
Jag måste be er att sätta er upp igen.
Det här tar ju en evighet.
Ja.
- Ett väl utfört porträtt tar tid. - Ja, jag märker det.
Som när man förför någon.
Herr Cazotte.
Fröken Zimmermann.
Herr Cazotte!
- Hyran är försenad. Om ni inte betalar... - Min kära fru...
Jag erbjöd ju att teckna ett porträtt av er. Om ni visste värdet...
Jag vill inte ha ett porträtt, jag vill ha pengar.
Pengarna är på väg. Lita på mig, jag ska betala.
Le. Det är en underbar dag. Allt är bra.
Ers Kungliga Högheter, er inbjudan hedrar mig.
Tack för att jag fick komma.
Det är ett sant nöje.
Tack.
Ers Kungliga Högheter, jag är överväldigad och hedrad över er inbjudan. Tack.
Konstnären.
Jag hoppas ni är nöjd med porträttet, Ers Höghet.
En konstnär?
Det är vackert, eller hur? Det liknar henne.
Men ändå inte.
Sådant vet jag inget om, men du har säkert rätt.
Det var intressant. Ni sa: "Men ändå inte."
Jag anser att konst ska vara mer än bara verklighetstrogen.
Ungefär som en dikt som man inte alltid kan förstå, men...
- Vad pratar ni om? - Ursäkta mig. Mitt namn är Cazotte.
Jag har målat porträttet. Konstnär, målare, människa, med mera. Och ni är?
Vad tar ni er till?
Min dotter.
- Er dotter? - Ja.
Herr Cazotte.
Ni ser dyster ut. Har ni inte trevligt?
Väldigt trevligt, Ers Höghet.
Berätta vem ni tittar på.
- Tittar jag på någon? - Ja, det är ganska uppenbart.
Ni kan berätta allt för mig.
Jag blir inte svartsjuk. Tvärtom.
Jag njuter av att höra berättelser om andras passioner. Gärna i detalj.
Jag såg faktiskt precis en ung dam.
- Var? - Där.
Ja, Ehrengard.
- Ehrengard. - Ja, hon är förtjusande.
Hennes far var adjutant åt min svärfar.
- En väldigt sträng familj. - Jag märkte det.
Gillade hon porträttet? Trollbands hon av er talang?
Nej, det skulle jag inte påstå.
Stackare.
Men se inte så nedslagen ut.
En ung man sa just till mig att det tar tid att förföra någon.
Som att måla ett porträtt.
Det var faktiskt därför jag bjöd hit er i kväll.
Ett nytt porträtt?
Nej, er talang för förförelse. Kom.
Minns ni min son?
- En stilig ung man, Ers Höghet. - Ja.
Vi behöver er hjälp.
- Gör ni? - Ja.
- Känner ni till successionsordningen? - Nej, tyvärr.
Jag antog det. Låt oss säga att vår plats på tronen är lite ostadig.
Som ni minns var den förre storhertigen barnlös.
- Jag vet inte om jag minns... - Lyssna nu.
Det var han. Min make är inte en bröstarvinge.
Flera kusiner var oense om vem som skulle ärva tronen,
men min make vann till slut. Där ser ni en av hans kusiner.
Greve Marbod. Och grevinnan Orsyla.
De vakar över oss som hökar.
Vårt problem är att storhertigen är allvarligt sjuk.
- Läkarna kan inte hjälpa honom. - Jag beklagar, Ers Höghet.
Ja, det är så sorgligt.
Min son kommer att ärva tronen när som helst,
men han kan inte ta över eftersom han är ogift.
Kanske under andra omständigheter, men...
- Er plats på tronen är ostadig. - Precis.
Hur kan jag hjälpa er, Ers Höghet?
Se på min son.
Titta på den unge prinsen och flickorna som flockas kring honom.
Men han tittar knappt på dem.
Inte ens ett leende.
Ett kärleksliv, erotik... Han är helt ointresserad av det.
- Jag förstår vad ni menar, men... - Men vad?
Ädel frukt mognar långsamt.
Som jag sa, vi har ont om tid.
Prins Lothar måste gifta sig så fort som möjligt,
annars kommer tronen att ärvas av min makes kusin.
Det är väldigt märkligt, men sådana är reglerna.
- Bara för att... Ja. - Herr Cazotte. Er uppgift...
Ni ska väcka min sons passion.
Hans belle passion.
- Ska jag? - Jag vet ingen som är mer lämpad.
- Det vet jag inte om jag är. - Naturligtvis är ni det.
Nämn ert pris.
Det handlar inte om pengar, Ers Höghet.
Naturligtvis ska ni belönas för er hjälp.
Vad som helst.
Använd er fantasi.
- Ehrengard. - Ehrengard?
Jag vill måla ett porträtt av henne. Det kanske ni kan ordna?
Okej. Jag ska göra mitt bästa.
- Men ni måste berätta alla detaljer. - Naturligtvis, Ers Höghet.
Behåll växeln.
Förresten, någon vid hovet kommer att hämta resten av mina saker.
Ursäkta, Ers Höghet.
Mitt namn är Cazotte. Jag är konstnär och jag känner er mor.
Jag tog bara en promenad i trädgården, jag vill er inget illa, Ers Höghet.
Men jag såg er stå här, och ni verkade så...
Jag ber om ursäkt, men ni såg lite ledsen ut.
- De vill att jag ska gifta mig. - Vem?
Min mor och far.
- Allihop. - Ojdå.
Och det vill ni inte?
Nej.
För att ni vill ha kvar er frihet, så klart.
Ers Höghet, jag tror att ni kanske,
med allra största respekt, naturligtvis, har missförstått något.
Det ni ser som ett fängelse
är i själva verket en befrielse.
Låt mig visa er några skisser, Ers Höghet.
Av kärlekslivet.
Ja, den är bra. Kan ni se hur poetiska de är?
- Gillar ni den? Den är er, behåll den. - Ja.
Jag lyckades vinna prinsens förtroende.
Ers Höghet, min ära förbjuder mig
att avslöja i detalj vad vi pratade om under våra dygn tillsammans.
Låt mig bara säga att jag gjort mitt bästa för att väcka hans fantasi.
Jag återberättade delar av Decamerone och Canterburysägner,
om mjölnaren och kvinnan från Bath.
Om den underbara skönheten som finns att upptäcka,
om silkeslena rosenblad, om svullna hjärtan berusade av blod,
och om att tända ett tredje ljus med sin fackla.
- Jag erbjöd att ta med honom på en resa. - En resa?
Till slottet i Leuchenstein.
Jag målar ett familjeporträtt där, och jag vill gärna ta med prinsen
för att presentera honom för döttrarna. Med er tillåtelse, naturligtvis.
Vi har redan försökt med Leuchenstein. De är hemska, helt utan charm.
Inte den yngsta.
- Ludmilla. - Men hon är bara ett barn.
Tiden går fort, Ers Höghet. Hon fyller 18 nästa vecka.
Jaså?
Känner ni familjen väl?
Jag målade deras porträtt för länge sen, ja.
Vad det allt ni gjorde?
Ers Kungliga Höghet, vad tror ni om mig?
Jag tror att ni kanske förväntar er för mycket.
Jag förväntar mig inget, men jag hoppas.
Ers Höghet, jag undrade om ni skulle kunna ta på de här.
- Ska jag gå klädd som en bonde? - Nej, som min lärling. Men ja, anonymitet.
På så vis kan ni lära känna Ludmilla utan bördan av er titel.
Hur är hon? Hon är som rosen
som med sin fulländande doft
oskyldigt lockar förbipasserande att plocka blomman.
Det är bara ingen som plockat den än.
Blunda och föreställ er den vackraste kvinnan ni kan.
Hennes hand, så fast och vit.
Höfterna, knäna, vristerna.
Hennes sammetslena röst och hennes mjuka andetag.
Är ni redo, Ers Höghet? Bra, då går vi.
Då tror jag att vi var klara.
Men vi måste göra en mindre justering.
Prinsessan Ludmilla, ni har vuxit upp så fort.
Ni har helt förvandlats sen jag var här för två månader sedan.
Därför skulle jag vilja be er att stanna kvar en kort stund, ensam.
Jag behöver ändra några småsaker.
Mamma, pappa, får jag det?
Tyvärr måste be er att lämna rummet, Ers Kungliga Högheter.
Om jag ska lyckas fånga hennes unika skönhet
krävs en viss avskiljning från hennes roll som yngst i familjen.
Kom.
- Vi måste flytta staffliet närmare. - Javisst.
Då ska vi se.
- Jag rodnar. - Gör inte det.
- Måla inte mitt ansikte rött. - Jag lovar.
Vi ska ta det lugnt med den röda färgen. Lyft upp hakan lite. Perfekt.
Jag måste berätta för Ers Höghet om vilken tur jag har haft.
Jag har aldrig haft en assistent lika duktig som...
Han är den konstnärligaste själ jag någonsin mött.
Dessutom, ni får ursäkta mig, men är han inte stilig?
- Han är väldigt stilig. - Så stilig.
Stilig och begåvad. Han kan hitta skönhet där ingen annan kan.
Det är talang. Talang i sin allra renaste form.
Det var faktiskt hans idé att korrigera ert porträtt.
- Nej. - Jo.
"Ni gör inte hennes skönhet rättvisa. Hon är mycket vackrare än så." Det sa han.
- Det sa han inte. Är det sant? - Ja.
Och han hade rätt.
- Nej. - Jo.
Men det är synd.
Det är synd att han är så blyg.
Men många stora konstnärer är ju väldigt blyga, eller hur?
- Det vet jag inte. - Det är väldigt vanligt.
- Var kommer han ifrån? - Var han kommer ifrån?
Han är av nobel härkomst.
Precis som ni.
Jag tror det är dags att avslöja vem ni är, Ers Höghet.
- Jag? - Nej.
Se till att ingen stör prinsessan.
...och de försvann som två lekfulla valpar.
Nämen!
Kom.
De promenerade i slottsträdgården.
Ni är ett geni, herr Cazotte.
Längtan fanns hela tiden inom er son, jag väckte den bara till liv.
Ni har gjort hela vår familj en stor tjänst.
Det har varit ett rent nöje att kunna hjälpa till.
- Det ska ni veta. - Ja.
Ja.
Vad är det här?
- Tyvärr måste jag göra er besviken. - Besviken?
General Schreckenstein kommer inte att låta er måla av hans dotter.
Ni har tur att jag inte nämnde ert namn. Han blev väldigt upprörd.
Jag förstår.
- Ojdå, blev ni... - Inte alls, Ers Höghet. Absolut inte.
Det har varit ett nöje att hjälpa till. Jag vill inte ha betalt.
- Men bröllopet... - Ja.
Min sons bröllop. Ni accepterar väl inbjudan?
Jag insisterar.
Mottag dessa välsignade ringar och ge dem till varandra.
Låt dem för evigt vara en symbol för löftena ni givit varandra här i dag.
Ludmilla, i Faderns, Sonens och den Helige Andes namn,
tar jag dig till min hustru.
Lothar, i Faderns, Sonens och den Helige Andes namn,
tar jag dig till min make.
Det äktenskap som ni nu har ingått förklarar jag härmed giltigt,
i Faderns, Sonens och den Helige Andes namn. Amen.
Alla ni som är samlade här i dag
är härmed vittnen till denna heliga pakts obrytbara giltighet.
Vad Gud har förenat, får människan inte skilja åt.
Amen.
Och halt!
Herr Cazotte, packa era saker och följ med oss.
- Ers Kungliga Höghet. - Där är ni ju.
Ni verkar upprörd.
En arvinge är på väg.
- Gratulerar. - Nej, inte alls.
- Inte alls? - Nej.
Arvingen beräknas komma i slutet av maj.
- Jaså? - Ja.
- Det är om fyra månader. - Ja, jag antar det.
Fyra månader, inte nio.
Skrattar ni?
- Förstår ni inte att det är en skandal? - Visst. Ursäkta mig.
Gud, vår Herre, är en stor konstnär,
och ibland målar han tavlor som bör uppskattas på avstånd.
Om 150 år kommer det här dilemmat att verka rent av idylliskt,
skapat för att ge fröjd åt dess åskådare. Nu är ni för nära...
Det räcker med nonsens.
Förlåt. Jag menar bara att alla andra kommer att le inombords
när de får höra talas om ert bekymmer. Alla älskar ett älskande par.
Jag har redan berättat om våra problem med att behålla Babenhausen.
- På grund av kusin... - Marbod.
Promiskuitet må accepteras i era konstnärliga kretsar,
men i våra är det en dödsdom.
Prins Lothar blir arvlös om det visar sig att barnet har avlats utom äktenskapet.
- Vad tänker ni göra? - Jag vet inte.
Er son och hans fru måste resa bort.
Bort från allmänhetens vakande ögon.
- Gömma sig? - Ja. Det skulle kunna vara en lösning.
- Ja, men varför? - För att föra folk bakom ljuset.
Bakom ljuset?
Ja, jag har ju förklarat hur förförelse kan vara ett slags kall.
- Eller hur? - Ja.
Vi kanske kan förföra allmänheten på samma sätt.
Ni pratar mycket men säger lite. Är ni medveten om det?
På ett sätt känner jag mig ansvarig.
Ni bad mig att öppna er sons ögon för det kvinnliga könets charm.
Hans ögon, inget annat.
Men, Ers Kungliga Höghet, ödet har sträckt ut en hjälpande hand.
Vi får inte släppa taget nu.
Jag tror att jag vet hur vi ska lösa det här.
Först måste ni och hans Kungliga Höghet meddela folket.
Ärade medborgare av Babenhausen.
Ni bör meddela att den lyckliga dagen kommer att infalla någon gång i...
- ...september månad. - ...september.
Ni meddelar också att prinsessan Ludmilla
på läkarens inrådan måste förbli sängliggande i flera månader.
- Hon måste ha lugn och ro omkring sig. - ... lugn och ro.
Lugn och ro? Men var?
Det blir min uppgift att finna en plats som är så enslig och avskild som möjligt.
Långt borta från omvärlden.
Jag kommer att inreda harmoniskt och bekvämt.
- Ska ni ansvara för inredningen? - Ja.
Det är mycket viktigt att ingen får se prinsessan Ludmilla
förrän sex månader efter att barnet har fötts.
Jag kommer att stanna vid deras sida för att se till att allt går som planerat.
- Har ni möjlighet att göra det? - Ja.
- Nu låter ni inte lika säker. - Nej, Ers Höghet.
Jag insåg bara att prinsessan Ludmilla kommer att behöva en hovdam.
Inte någon av skvallertanterna från hovet, utan någon som är noga utvald.
- Någon som vi kan lita på. - Naturligtvis.
Damen vi väljer måste vara av rätt släkt, ha rätt utbildning och anseende.
- Inte sant? - Jo, naturligtvis.
Dessutom bör hon vara ung och trevlig,
eftersom prinsessan kommer att behöva en kamrat under sin vistelse.
Någon i hennes egen ålder med liknande mentalitet.
Men var skulle vi kunna hitta en trevlig ung societetsdam
som har huvudet på skaft och ett gott hjärta? Någon som...
Ni gör det igen. Ni pratar och pratar...
Ursäkta mig. Jag menade bara... Känner ni någon sådan kvinna, Ers Höghet?
Finns det någon som ni kommer att tänka på?
- Ehrengard. - Herregud. Naturligtvis.
- Ni är ju rent förfärlig, herr Cazotte. - Vad menar ni, Ers Höghet?
- Ni tänker förföra henne. - Nej.
Ni har rätt.
Det är sant.
Ni förtjänar sanningen. Ni är en av de få människor jag träffat
som förstår konstnären. Det gör ni verkligen.
Skulle jag kunna få dela med mig av mina tankar?
Ja.
Jag ser henne.
En ung kvinna i vit klänning, ättling till krigare,
i vars världsbild konst, konstnären, aldrig någonsin har existerat.
Det är just därför som jag utropar, precis som Michelangelo:
"Inuti det där marmorblocket ligger min största triumf gömd."
Michelangelo, marmor, krigare med eller utan vita klänningar...
Familjen Schreckenstein är lutheraner. Väldigt strikta, som jag nämnde tidigare.
I stort sett puritaner. Alla är militärer. Ni kommer inte att komma nära henne.
Det är möjligt.
- Den här gången är ni alltför ambitiös. - Det är mycket möjligt.
Men jag tvivlar inte.
Då kanske en vadslagning är av intresse?
En vadslagning?
Ehrengard får ni aldrig.
Och om jag lyckas?
Vinner ni Ehrengard, erbjuder jag er en livslång anställning vid hovet.
Dessutom kommer ni att tilldelas vilken konstnärsbostad ni än önskar.
Där kan ni spatsera runt och fantisera dagarna i ända.
Och min insats?
Att ni målar av mig igen.
Och den här gången avvisar ni mig inte.
Då säger vi så.
Storhertigen och jag minns hur lojalt ni tjänade hans far.
Det var höjdpunkten i min karriär.
Ni får inte avslöja anledningen till vårt besök för någon.
Inte ens för storhertigen.
Men berätta, hur har ni kunnat bedöma min dotters egenskaper?
För att vara ärlig, tillfaller den äran min trogna rådgivare, herr Cazotte.
Jag såg...
...att här var en...
...ung valkyria.
Uppvuxen med stränga militära värderingar.
Den enda kvinnan i en släkt full av krigare.
En nästan helt otroligt lämplig, ung, glödande ängel,
som med sitt flammande svärd kan vakta de unga älskarnas paradis.
Jag skenar iväg, men Ehrengards styrka är imponerande.
- Och man kan se var hon får den ifrån. - Sluta prata strunt.
Hur som helst.
Ingen Schreckenstein har någonsin nekat sin hertig.
Hela vår familj är ytterst tacksam.
Ehrengard, packa dina saker.
Självklart, far. Men bara en sak.
- Ja? - Får jag ta farväl av Kurt?
Kurt?
Min fästman, Ers Kungliga Höghet.
Ja, naturligtvis får ni ta farväl av er fästman.
Tack än en gång, Ehrengard.
Det är en ära att tjäna mitt land.
Ni är en rar flicka. Håller ni inte med, herr Cazotte?
- Jo, absolut. - Ja.
- Sov gott, Ehrengard. - Sov gott, Ers Majestät.
Ja, sov så gott, Ehrengard. Bonne nuit.
Vilken pompös charlatan.
- Jag har funnit en avlägsen plats. - Jaså?
Rosenbad.
- Rosenbad? - Ja.
- Det har stått tomt i generationer. - Precis.
Välkomna.
Vår läkare, professor Putziger.
Han är här för att hålla koll på prinsessans hälsa.
Vår ryttmästare, herr Podolski.
Och givetvis vår förträffliga statsfru,
grevinnan Poggendorf, som alltid varit min lojalaste hovdam.
Och Ehrengard.
Men henne känner ni ju.
Lycka till.
Spegeln behöver putsas när ni har tid.
Vidare till entrén. Dörrarna måste hållas stängda för att undvika tvärdrag.
- Herr Cazotte? - Ja?
- Får jag fråga en sak? - Självklart.
Arbetar ni som någon slags hovtjänare?
Nej, det gör jag inte. Jag tjänar bara konsten. Jag är konstnär.
Entrén.
- Herr Cazotte. - Ja.
Nu minns jag var vi har setts tidigare.
- Jaså? - På den stora balen.
Ni stod vid porträttet som ni målat av storhertiginnan.
Det minns jag inte.
Annars brukar jag vara bra på att minnas ansikten,
men ert minns jag inte.
- Jag menade inte att förolämpa er. Men... - Förolämpa mig?
Ni gör som ni vill.
Nu vinkar vi. Vinka.
Och vi ler.
Det är som i en saga.
Det gläder mig, Ers Höghet.
Jag har försökt skapa en plats
som garanterar att prinsessan föder en liten amorin.
- Är de till mig? - Ja, det är de.
- Tack. - Varsågod.
Cazotte.
Ers Kungliga Höghet.
Vårt lilla hov har snabbt kommit till ro i den romantiska atmosfären.
När det gäller prinsessan Ludmillas relation till sin nya hovdam,
kan prinsessan, tung av livets sötma, likt ett bi...
... likt ett bi på väg till bikupan...
...omöjligt se henne som något annat än en syster.
- Är det sant att din fästman är soldat? - Det är sant.
Är du inte rädd? Tänk om han skickas ut i krig?
Soldater ska ut i krig.
Jag har lärt honom att fäktas. Det kan alla i vår familj.
Han har lärt mig att skjuta en pistol.
Ja. Många gånger.
Vill du ha barn?
När det gäller vårt vad, Ers Höghet, måste jag ärligt talat meddela
att det går långsamt och att framstegen är få.
Herr Cazotte?
Ehrengard.
Ni är tidigt uppe.
Ja. Det är jag för det mesta.
Ska ni ut och rida?
- Ursäkta? - Ska ni ut och rida?
Ska vi slå följe?
- Om ni hellre rider ensam... - Nej.
Nej då, det tror jag...
Det kan vi säkert göra. Låt mig bara tänka...
Visst, varför inte?
- God morgon, hr. Podolski. - God morgon, hr. Cazotte.
- Kan ni förbereda min häst? - Er häst?
- Ja, jag tar samma häst som igår. - Som igår?
- Vilken häst som helst. - Javisst.
- Kommer ni? - Fortsätt ni, jag hinner ikapp.
Du börjar bli trött. Orkar du inte mer?
Titta.
Det är alpglöd.
Det är ett sällsynt samspel av spektralfärgerna i atmosfären.
Alpglöd?
Ja. Alpglöd.
Den håller på att försvinna.
Ja. Naturligtvis.
Den har avslöjat sitt innersta väsen, allt som återstår är att självutplånas.
Det kommer att bli en fin dag i dag. Det är ett mirakel! Nej!
Tror ni att min egen häst skulle kunna hämtas hit?
Er egen häst?
- De här hästarna är alldeles för godlynta. - Ja, det är sant. Men det är inte er häst?
Han heter Wohtan. Det är bara jag som kan rida honom.
- Det kan jag tänka mig. - Herr Cazotte.
Herr Podolski. Vad är det?
Vi får besök.
- Skicka iväg dem. - Det går inte. Det är storhertigens kusin.
Vi ska besöka prinsessan. Jag är storhertigens kusin.
Ja, vad trevligt. Men tyvärr har prinsessan blivit sjuk.
Det är bara ett kort besök. Vi har tagit med några presenter.
Ni får tyvärr komma tillbaka en annan dag.
- Eller ge dem till mig. - Goda korvar.
Prinsessan kan tyvärr inte ta emot besök på grund av hennes tillstånd.
Du menar alltså att du avisar mig?
- Nej, jag bestämmer inte... - Jag insisterar. Vet du inte vem jag är?
- Men jag... - Flytta dig!
Marbod.
Vilken överraskning.
Vi var i närheten och vi har tagit med presenter till prinsessan.
Jag ser till att hon får dem. Hon är väldigt sjuk.
Det är bara ett kort besök.
Det är smittsamt. Hon är isolerad.
- Men... - Adjö.
Kära Lothar, det är bara ett kort besök.
- Såg du hur han ljög? - Naturligtvis.
Den där charlatanen, såg du hans kläder? Ursäkta mig, men är det karneval?
Vi stannar i närheten.
Vi tog med en gåva till folket på slottet, men fick höra att de inte tar emot besök.
Ni råkar inte känna någon som arbetar på slottet?
- Jag låter andra sköta sitt. - Vänta.
Kanske ni kan tänka efter igen?
Vi åker tillbaka till Babenhausen i kväll. Ni kan få tag på oss här.
Ers Kungliga Höghet.
Ännu en månad har gått och födseln kommer att ske inom kort.
På grund av situationen förstår jag att ni inte kan besöka oss,
så låt mig uppdatera er om vad som hänt.
Jag vill börja med en glad nyhet.
Något väldigt lyckosamt har inträffat.
Jag kunde inte sova och bestämde mig för att ta en promenad i skogen.
Det var där jag såg henne.
Jag insåg genast...
...att gudarna hade skänkt mig ett enastående motiv.
Jag hade rätt, och mer än rätt, i min bedömning av hennes skönhet.
Men det var inte bara det.
Gudarnas generositet var ännu mer ofattbar.
Jag ber er att inte tolka det här som att jag är en voyeur.
Men det var något så idylliskt med det hela.
Ljuset, skogssjön, kvinnan i vattnet...
Det var en magisk stämning
som bad om att få bli förevigad av en konstnär.
Denna tavla, som jag i den stunden blev beordrad att måla...
Nymf som badar i skogssjö.
...eller Dianas bad, skulle i sig bli ett mirakel, min stolthet,
höjdpunkten på min karriär som konstnär.
Finns det något mer fullständigt sätt att göra henne min,
än att fånga och avbilda varje linje och nyans av hennes kropp på min duk,
så att ingen i hela världen någonsin kan skilja oss åt?
Det här verket kräver tålamod.
Så jag väntar.
Jag rör aldrig hennes hår eller så mycket som nuddar hennes hand.
I stället närmar jag mig henne på andra sätt.
Wohtan! Hej.
Hej.
Så fortskrider dagarna, Ers Höghet, med små, försiktiga steg.
...för mitt hjärta.
- Ehrengard. - Hej.
Tack för ditt brev.
- Jag har saknat dig... - Vi kan inte träffas så här.
Varför inte?
- Jag varken kan eller vill berätta. - Jag är posterad här i tre månader.
En dag kanske jag kan berätta allt för dig.
Farväl, min vän.
Ehrengard, vattnet har gått!
Inte ännu.
Herr Podolski, skicka bud efter storhertiginnan.
- Var är barnet? - Ers Höghet.
Först skakade alla i slottet av rädsla,
men när det första gälla skriket hördes från prinsessans rum
ändades allt från natt till dag, och...
Herr Cazotte, säg mig sanningen. Är han frisk?
Han är det vackraste barn som sett dagens ljus i Babenhausen.
- Där är ni ju. Låt mig se honom. - Kom.
- Kom här. - Låt mig se honom.
- Är han inte underbar? - Låt mig se.
Gratulerar.
- Han liknar mig. Han liknar sin farmor. - Det gör han.
Är han inte den vackraste lilla varelse ni någonsin har sett?
Även jag, Ers Höghet, som inte är speciellt sentimental,
är förbluffad över hur förtjusande barnet är.
Och Ehrengard. Hur går det med henne?
För första gången, utan att ens veta om det,
har hon blivit förälskad.
Redan?
Inte i mig, Ers Höghet, i ert barnbarn.
- Åh! - Ja.
- Åh, nej.
Har hon tappat intresset för er, herr Cazotte?
Nej, tvärtom. Det här passar perfekt in i min plan.
Att bli förälskad i själva kärleksguden
kan för en person med hennes personlighet och energi,
vara första steget på vägen mot total underkastelse, Ers Höghet.
Jag förstår att ni griper efter halmstrån.
Amors figur.
Kärlekens förkroppsligande. Den farligaste av alla dockor. Tro mig.
Mamma.
- Din droska väntar. - Ja.
Ska ni åka redan?
Familjen Marbod släpper mig inte ur sikte.
Ingen, absolut ingen utanför slottet, får se barnet.
- Är det förstått? - Naturligtvis.
- Du också, Lothar? - Javisst, mor.
Bara en sak till, vi har hittat en amma.
Hon heter Lisbeth. Hon bor här i närheten. Vi ska skicka efter henne.
- Och hon är pålitlig? - Ja. Vi har frågat runt.
Lisbeth, kan du inte komma hem emellanåt? Hur ska jag klara mig?
- Grannen kommer att hjälpa dig. - Men varför måste du bo där?
- Du kan väl komma hem då och då... - Släpp dörren.
- Lisbeth? - Kör!
Lisbeth? Kan...
Lisbeth!
- Kommer ni? - Ja.
- Ni tog god tid på er. - Jag beklagar.
Jag har frågat runt, men inte hört något. Rosenbad har varit väldigt tyst.
- Varför skickade ni efter oss? - Det har nyligen skett en sak.
- Brännvin? - Gärna.
Tyvärr har jag bara den dyra sorten kvar.
Då hoppas vi att den är god.
- Hovet har anställt någon ny. - Vem?
En kvinna.
- Vad mer? - En kvinna som har små barn.
Hur fick ni reda på det?
Ser ni honom? Det är hennes make.
Han sitter här varje kväll, djupt olycklig.
Ni borde prata med honom.
Ursäkta oss.
Vad kan ni berätta om Rosenbad?
Allt är en stor lögn, och nu har jag förlorat min fru.
De sa att hon skulle anställas som kammarjungfru på slottet.
Som kammarjungfru åt en bortskämd ung dam, och att jag inte fick prata med henne.
Men sen...
- Nej, jag har lovat att inte säga något. - Min gode herre.
Jag är storhertigens kusin.
Jag befaller er att berätta vad ni vet.
Det...
...finns redan ett barn på slottet.
Jag visste det.
Vi måste skriva till din kusin och säga att vi kräver att få träffa dem.
Jag saknar henne så. Kan ni inte hjälpa mig?
Jag har ett uppdrag åt er.
Om ni kan få tag på barnet ska ni få er Lisbeth tillbaka.
- Få tag på? - Ja.
Som tack för er hjältemodiga insats kommer jag personligen att se till
att ni tilldelas en framträdande position vid hovet
när min fru och jag tar över tronen.
Tror ni inte att det skulle göra Lisbeth glad och stolt?
Bra. Det här är vad ni måste göra.
Herr Cazotte.
- Ehrengard. - Ni är uppe tidigt.
Ja.
Ja, natten till i dag var årets kortaste natt.
Är det sant? Det visste jag inte.
Jo, så är det. Och årets kortaste natt tillbringar jag alltid utomhus.
Utomhus? Varför då?
Det är en sorts ritual.
- En ritual? - Ja.
- Vad för slags ritual? - Jag ska måla...
Jag målar och fångar naturen i dess bräckligaste ögonblick.
- Bräckligaste? - Då den är som frodigast.
Innan den återigen överlämnar sig åt mörkret.
Det låter ganska sorgligt.
- Nej, det är det inte. Jag gillar det. - Får jag se den?
- Tavlan? - Ja.
- Nej, helst inte. - Den är säkert väldigt vacker.
- Nej. Just den här är ganska trivial. - Trivial? Det har jag svårt att tro.
Jo, det är bara blommor med söta små blad,
nässlor med brinnande famnar och den mjukt smekande skogssjön.
- Det är bara romantiskt dravel. - Skogssjön?
- Va? - Har ni målat skogssjön?
Sa jag skogssjön? Nej, det har jag inte.
- Jag tänker bara högt. - Låt mig se.
- Nej, jag tänker bara högt. - Jo.
- Min hand. - Ja.
Herr Cazotte!
Herr Cazotte.
Storhertiginnan är här. Hon frågar efter er.
Ursäkta mig.
De insisterar på att få komma på besök.
Vem då, Ers Höghet?
Familjen Marbod.
- Kan vi inte säga nej? - Det är omöjligt. De tillhör familjen.
Men de kommer inte att befinna sig i slottet där de kan höra barnet.
- Det blir en picknick. - När?
På söndag.
- På söndag? - Det går inte att undvika.
Vi måste gömma barnet.
- Och Ludmilla måste vara... - I sjätte månaden, med en stor mage.
Lisbeth får stanna här med barnet,
och alla andra måste få noggranna direktiv.
Naturligtvis. Det ordnar jag, Ers Höghet.
Bra, herr Cazotte.
Slå er ner.
- Ja. - Ja.
Och Ehrengard?
Ja, som ni vet har jag målat av henne varje morgon.
Och även om hon inte nödvändigtvis har varit medveten om min närvaro,
min existens, så känns det som om det har skapat ett band mellan oss.
Jag vet vad ni tänker, Ers Höghet.
- Vet ni det? - Ja, det gör jag.
Varför kan dåren inte bara förföra flickan
på det gamla vanliga viset och låta själen få ro? Eller hur?
Mer eller mindre, ja.
Men den här dåren är...
...en konstnär.
Som i detta ögonblick är försjunken i skapandet av ett mästerverk.
Jag insisterar nu på att uppnå full underkastelse
utan någon form av fysisk beröring.
Det skulle vara enklare att förföra henne på det gamla vanliga viset.
Kanske i ett speciellt ögonblick då hennes själ är upprörd och impulsiv.
Men, Ers Höghet, jag känner att det inte skulle betyda något för mig.
Det låter som om ni har insett
att ni är på väg att förlora vårt vad, och att ni nu försöker ändra villkoren.
Nej, inte alls. Jag tänker fortfarande förföra henne.
Det ska jag. Men skillnaden är att det är bara hon som kommer veta det.
För alla andra kommer Ehrengard fortfarande att sitta på sin piedestal,
som en snövit oskuld, men våra själar kommer alltid att vara sammankopplade.
Och det är en sann förförelse.
Hur ska vi kunna veta om flickan har blivit förförd?
- Och vem som har vunnit vårt vad? - Precis.
Jag tänker visa henne tavlan jag målat av henne,
och i det ögonblicket kommer hon att vackla.
Hon kommer att bli till den ros
som låter alla sina blad falla i en enda vindpust,
och hon kommer att stå där naken, Ers Höghet.
När man väl underkastar sig passionen, följer kroppen efter.
När hon får se tavlan kommer hon helt enkelt att svimma.
Kommer hon att svimma? Vår Ehrengard?
Framför alla, och det kommer att vara bevis på en absolut förförelse.
Jag accepterar de nya villkoren.
Ska jag göra er häst redo?
Lisbeth!
Vad är det som pågår?
Min gode herre, vänta lite. Varför går ni här och ropar?
Han hotade mig. Han gjorde mig helt förvirrad.
Jag har begått ett fruktansvärt misstag.
Han...
Han lovade att jag skulle få tillbaka min Lisbeth om jag hjälpte honom.
Din Lisbeth?
Min...
De har tagit min Lisbeth ifrån mig.
- Har Lisbeth tagits ifrån er? - Och nu har jag...
Jag har begått ett fruktansvärt misstag.
Vad är det här misstaget ni pratar om?
De fina folket på Rosenbad har ljugit om barnet.
Jag har blivit lurad.
Men nu ska jag hjälpa till.
Hur ska ni hjälpa till?
I morgon...
...ska jag stjäla ett barn och visa det för dem.
Prick klockan två ska jag gå till gläntan i skogen.
Men jag vet inte om det är rätt.
Jag måste prata med min Lisbeth först.
Jag tror inte att Lisbeth kommer att förlåta mig.
Hör här.
Lyssnar ni?
Fortsätt som planerat. Förstår ni?
Va?
Fortsätt som planerat.
Berätta inget för Lisbeth.
Allt kommer att bli bra.
Gå nu!
Var har ni varit?
- Alla letar efter er. - Här är jag.
Picknicken börjar snart.
Allt är förberett. Precis allt.
- Säkert? - Ja.
Ni ser blek ut. Känner ni er modfälld?
- Nej då, allt är bra. - Nej.
- Och besticken? - De ligger underst. Var är stolarna?
Cazotte?
Ehrengard.
Ursäkta att jag inte var vid sjön i morse.
Vid sjön?
Jag visste hela tiden att ni var där.
Att jag inte var där i dag, berodde endast på att jag behövdes här.
Jag vill gärna...
...att ni målar tavlan klar.
Men jag tänkte...
...att vi kan göra det på ert rum.
Ni kanske behöver komma lite närmare?
Ansikte mot ansikte.
Ja.
Naturligtvis. Ja.
Ja, absolut.
- Kan ni föreställa er det? - Ja.
Blunda.
- Ursäkta? - Blunda.
- Nu? - Ja.
Föreställ er hur det skulle vara.
Ja, jag vill...
Bra.
Förbered allt. Ställ fram tavlan, så kommer jag när lunchen är över.
- Ja. - Ja.
Ja, så kommer ni när lunchen är över.
Skål.
Vilken vacker plats, eller hur?
Käre Marbod.
Det är ett sant nöje för oss att få välkomna er och er kära fru.
Det är verkligen ett sant nöje...
Ja, det sa ni precis.
Ja.
Och det gläder mig...
...att prinsessan Ludmilla mår bättre och kan vara med oss i dag.
Underbart.
Och att vädret...
Och så vill jag bara tillägga att det är ett sant nöje att välkomna er.
Nöjet är helt på vår sida.
- Skål. - Underbart.
- Skål. - Skål.
Skål.
- Vilket gott vin. - Ja, verkligen.
Friskt och fylligt.
Får jag be om kräftorna?
Tack.
- Kräftor? - Nej, tack.
Vi har verkligen tur med vädret.
- Inte för varmt eller kallt. Lagom. - Härligt väder.
- Det är kantareller. - Det är det.
- Det är det ju. - Skogens guld.
Såja.
Nej!
Matthias? Vad? Ma...
Din...
Sto...
- Utsökt. - Verkligen utsökt.
Ja.
Nu har den här komedin varat länge nog.
- Komedin? - Lägg dig inte i det här.
Ja.
Kära prinsessan, tillåt oss...
Så full av liv.
Så mjuk. Den är väldigt mjuk. Man kan nästan tro att...
Ursäkta mig!
- Ursäkta. - Matthias!
Här kommer min gode herre.
Vad gör du? Matthias!
Kom, Matthias.
- Kom. - Stanna!
Matthias, kom.
- Matthias! - Kom hit, Matthias.
- Matt... - Kom hit!
Matthias?
- Vad gör du? - Kom nu.
Ursäkta mig. Matthias!
Matthi... Matthias!
Matthias! Stanna.
Såja. Jag vet.
Matthias, nu stannar du!
- Kom. - Nej!
- Gå inte. Ät, Poggendorf. - Stanna!
- Vänta. - Stanna!
- Åh, Poggendorf. - Stanna!
Herr Podolski.
Ehrengard!
Ehrengard, vänta.
Kom igen. Sätt fart.
Kom igen. Stanna! Vänta!
Kusken är borta.
Poggendorf, hoppa in. Ers Majestät, följ med mig.
- Skynda dig! - Hjälp mig upp då.
- Herregud. - Tyst med dig.
Var tyst själv.
- Tack. - Kör!
Kom.
Lugn! Stanna!
Kom igen. Fortsätt.
Säger jag att det är höger, så är det höger.
- Sluta, det är åt vänster. Nej! - Din dumma kvinna!
Nej! Det är åt höger, så jag kör åt höger.
Fortare.
Jag sa ju att spåren ledde ditåt. Varför lyssnar du aldrig?
Du!
Sluta! Nu räcker det!
Vad är det som pågår?
Så hjälp mig Gud, jag är oskyldig.
Den här kvinnan attackerade mig helt oprovocerat.
Ja, det var åtminstone ett bra försök, kära kusin.
Jag förstår inte.
Det här barnet är mitt.
Ja, det är sant.
Det är hennes barn.
Säg det igen.
Jag ska säga det om och om igen. Det är mitt barn!
- Det är inte sant. - Jo.
Jo. Ja.
- Det kan jag försäkra er om. - Ja.
Fråga Lisbeth. Hon kan bekräfta det.
Den mannen är hennes make. Han har kidnappat barnet och dess amma.
- Jag följde efter dem hit. - Det...
Det är inte sant.
- Jo. - Jo.
Men vem är barnets far?
Det ska jag berätta.
Cazotte.
Ja.
Skicka efter en droska och se till att vårt barn körs tillbaka till Rosenbad.
Din sprätt!
Fast då måste ni bevisa det.
Bevisa det? Hur skulle det gå till?
Ska vi vänta tills han blir äldre för att se om han liknar sin far?
Ni lurar oss.
Ett bevis. Jag kräver ett bevis!
- Cazotte. - Ja?
Visa dem din anteckningsbok.
- Din anteck... - Min anteckningsbok?
Min anteck... Ja.
- Ja. - Ja.
- Det är tydligen nödvändigt. - Ja.
Det skulle jag gärna, men jag har den inte här. Den är...
- Jo. - Nej.
Är den inte i din vänstra ficka?
Ja...
- Ehrengard. - Kurt?
- Inte nu. - Ja, men...
Nej.
Är det bevis nog?
Såja, vakna nu.
Så.
Kom.
I morgon vid gryningen.
Kurt!
Kom. Nu åker vi.
- Vill ni välja först? - Nej, det kan ni göra.
Nåväl.
Hjälp honom.
- Jaha. - Varsågod.
Är ni redo?
Ursäkta, men varför kan vi inte diskutera det här som vuxna människor?
Tjugo steg. Eller kanske färre?
Tjugo steg.
Kan ni inte överväga...
Ett. Två.
Tre.
Fyra.
Fem.
Sex.
Sju.
Åtta.
Nio.
Tio.
Elva.
Tolv. Tretton.
Fjorton.
Femton.
Sexton.
Sjutton.
Arton.
Nitton.
Helvete! Jag är träffad.
Jag är träffad!
Sluta!
Vänta!
- Amen. - Amen.
Frid vare med dig.
Och med din ande.
Äntligen, lite mer än ett år efter bröllopet,
kunde prins Lothar och prinsessan Ludmilla döpa sin son.
Här slutar historien om Ehrengard.
Vid det här tillfället bar hon över sin vita klänning
Sankt Stefansordens ljusblåa band.
En orden som tilldelas adliga damer som utmärkt sig i Babenhausens tjänst.
Jag var närvarande, men fick ingen orden.
Ja.
Nu.
Nu!
Sen reste jag till Rom.
Här fick jag flera prestigefyllda uppdrag
som hjälpte mig att utveckla min stora konstnärliga talang.
Grazie.
Dessutom tilldelades jag en pseudonym av mina bekanta.
De kallade mig...
...Casanova.
Undertexter: Lina Olsson