Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЕРЕНГАРД МИСТЕЦТВО ЗВАБЛЕННЯ
Прошу, не рухайтесь, ваша світлосте.
Не вірю, що вам не потрібно перепочити.
Ви знову розправили сукню?
Якщо й так, я ненавмисне.
Прошу, не рухайтесь.
Щось не так?
Якби мій чоловік це побачив, він вас обезголовив би.
У мене було враження, що великий герцог хотів, аби я... схопив вашу красу.
Дріб'язковість тут зайва.
Ось.
Передумали?
Боюсь, я волію, аби моя голова залишалась на тілі, ваша світлосте.
Я... я мушу вас попросити сісти прямо.
Це триває вічність.
Справді.
Портрет потребує часу.
Так, я вже помітила.
Як і зваблення.
Пане Казотте.
Пані Ціммерманн.
Пане Казотте!
- Ви винні за оренду. Якщо не заплатите... - Моя люба пані...
Хіба я не запропонував вам портрет? Якби ви знали його цінність...
Я не хочу свій портрет. Я хочу грошей.
І вони скоро будуть. Повірте мені. Уже скоро.
Посміхніться. Сьогодні чудовий день. Усе прекрасно.
Ваші світлості, це запрошення - честь для мене.
Дякую, що прийняли мене.
Я в захваті. У найбільшому захваті.
Дякую.
Ваші світлості, для мене честь отримати це запрошення. Дякую.
Художник.
Сподіваюсь, вам сподобалась робота, ваша світлосте.
Художник?
Гарно, чи не так? Дуже на неї схоже.
А з іншого боку, не схоже.
Я не розбираюсь у таких речах. Але, якщо ти так кажеш.
Цікаво. Ви сказали: «А з іншого боку, не схоже».
Я вважаю, що мистецтво - це більше, ніж правдоподібність.
Як поезія, що не завжди є зрозумілою, але...
- Про що ви кажете? - Перепрошую. Мене звуть Казотт.
Я намалював цей портрет. Митець, художник, чоловік тощо. А ви?
Перепрошую.
Моя донька.
- Ваша донька? - Так.
Пане Казотте.
Маєте понурий вигляд. Погано проводите час?
Саме так, ваша світлосте.
Прошу, скажіть, на кого ви дивитесь.
Я дивлюся?
Так, абсолютно очевидно дивитесь.
Можете мені все розповісти.
Я не ревную. Навпаки.
Обожнюю слухати про захоплення інших. У подробицях, будь ласка.
Власне, я побачив... юну даму.
- Де? - Там.
Справді, Еренгард.
- Еренгард. - Так, вона прекрасна.
Її батько був ад'ютантом мого свекра.
- Вельми сувора сім'я. - Я це помітив, так.
Їй сподобався портрет? Вона була зачарована вашим талантом?
Ні, я так не сказав би.
Бідолашний.
Але не засмучуйтесь так.
Один молодий чоловік нещодавно мені сказав, що зваблення потребує часу.
Як написання портрету.
Власне, для цього я і запросила вас сюди.
Новий портрет?
Ні, ваш талант зваблення. Ходімо.
Пам'ятаєте мого сина?
- Гарний юнак, ваша світлосте. - Справді.
Потрібна ваша допомога.
- Справді? - Так.
- Ви знаєте Закон про спадкоємність? - Ні.
Я так і думала. Ми нетвердо сидимо на престолі, так би мовити.
Ви пам'ятаєте, що колишній великий герцог був бездітним.
- Не дуже пам'ятаю... - Просто слухайте.
Він був. А мій чоловік не є прямим нащадком.
Між різними кузенами виникла боротьба за престол,
у якій зрештою переміг мій чоловік. Ось один із його кузенів.
Граф Марбод. І графиня Орсіла.
Уф!
Дивляться на нас яструбами.
Біда в тому, що великий герцог смертельно хворий.
- Лікарі тут безсильні. - Шкода це чути, ваша світлосте.
Так, це трагічно.
Мій син має успадкувати престол,
але він неодружений, тож він не може успадкувати.
Можливо, за інших обставин, але...
- Ви нетвердо сидите на престолі. - Саме так.
І як я маю допомогти?
Погляньте на мого сина.
Юний принц і ці дами поруч. Вони юрмляться навколо нього.
Але він ледь на них дивиться.
Жодної посмішки.
Любовне життя, хтивість. Його це не цікавить.
- Розумію вас, ваша світлосте, але... - Але що?
Шляхетні плоди зріють повільно.
Я вже вам казала, у нас немає часу.
Принц Лотар мусить знайти дружину швидко,
інакше престол успадкує
кузен мого чоловіка.
Це дуже спантеличує, але такі правила.
- Просто, щоб... Так. - Ви, пане Казотте. Ваше завдання...
Ви маєте розбудити пристрасть у моєму синові.
Пристрасть до краси.
- Я? - Не знаю, хто підійде більше за вас.
- Не знаю, чи підійду для цього. - Звісно, так.
Назвіть вашу ціну.
Це не питання грошей, ваша світлосте.
Але я наполягаю, щоб ваші зусилля були винагороджені.
Що завгодно.
Зверніться до вашої уяви.
- Еренгард. - Еренгард?
Я хотів би намалювати її портрет. Імовірно, ви могли б це влаштувати.
Дуже добре.
Зроблю все можливе.
- Але ви маєте все мені розповісти. - Саме собою, ваша світлосте.
Решти не потрібно.
Хтось із палацу прийде й забере залишки моїх речей.
Вибачте, мій володарю.
Мене звуть Казотт. Я митець.
Я знаю вашу мати, і я просто прогулювався садом.
Я не хочу вас образити, володарю.
Але, коли я побачив, як ви тут стоїте, мені здалось...
Пробачте, але, стоячи тут, ви мали трохи сумний вигляд.
- Мене хочуть одружити. - Хто?
Мої мати й батько.
- Усі. - Боже мій.
А... ви не хочете?
Ні.
Тому що бажаєте зберегти свободу. Звісно.
Що, якби я вам сказав, мій володарю, що ви,
із усією повагою, звісно... хибно дещо зрозуміли?
Те, у чому ви бачите в'язницю,
насправді є звільненням.
Дозвольте показати вам деякі ескізи, мій володарю.
Любовне життя.
Так. Так, ось цей гарний.
Бачите поезію?
- Вам сподобався цей ескіз. Він ваш. Ось. - Так.
Мені вдалось завоювати довіру принца.
Ваша світлосте, моя честь забороняє мені відкривати подробиці того,
що я йому розповідав цими днями й ночами.
Досить сказати, що я розпалив його уяву в повну міру своїх можливостей.
Пам'ятаю, я цитував йому і «Декамерона», і «Кентерберійські оповідання»,
про мірошника й жінку з Бата.
Про казкову красу, яку можна знайти,
про шовковисті пелюстки троянди, набухлі серця, збуджені кров'ю,
і про запалювання третьої свічки одним смолоскипом.
Я запропонував йому подорож.
Подорож?
У замок Лейхенштайнів.
Я пишу там сімейний портрет. Я хотів би взяти із собою принца,
познайомити його з доньками. Звісно, із вашого дозволу.
Але ми вже пробували з Лейхенштайнами. Вони жахливі. Повністю позбавлені шарму.
Не найменша.
- Людмілла. - Але вона лише дитина.
Час летить, ваша світлосте. Наступного тижня їй 18.
Невже?
Ви добре знаєте цю сім'ю?
Так, я писав їхні портрети, давно.
Тільки писали портрети?
Ваша світлосте, що ви про мене думаєте?
Мабуть, ви не повинні завищувати своїх очікувань.
Я не маю очікувань. Але я сподіваюсь.
Мій володарю, я подумав, що ви могли б одягнути це.
Одягнутись, як селянин?
Ні. Як мій підмайстер. Але, так, це анонімність.
Ви можете оцінити Людміллу без тягаря вашого титулу.
Яка вона? Вона схожа на троянду,
чий багатий аромат невинно
спокушає перехожих зірвати її квітку.
Але жоден ще її не зірвав.
Закрийте очі і уявіть найгарнішу жінку, яку тільки можете.
Її рука така тверда й біла.
Стегна.
Коліна.
Кісточки.
Її оксамитовий голос і ніжний подих.
Ви готові, мій володарю?
Добре. Пройдімо.
Що ж, ваші світлості, гадаю, це й усе.
Залишилось одне незначне виправлення.
Принцесо Людмілло, ви так швидко розцвіли.
Мене не було лише два місяці, а ви повністю трансформувались.
Тож, якби я міг попросити вас затриматись тут ненадовго, саму,
я хотів би дещо додати.
Мамо, тату, можна?
Боюсь, я мушу просити вас покинути кімнату, ваші світлості.
Якщо я маю вловити її унікальну красу,
боюсь, їй потрібно трохи відсторонитись від своєї ролі наймолодшої у сім'ї.
Ходімо.
- Нам потрібно посунути мольберт ближче. - Так, пане.
А тепер погляньмо.
- Я зашарілась. - Не варто.
- Прошу, не пишіть моє обличчя червоним. - Обіцяю.
Ми будемо обережні з червоним.
Прошу, підборіддя трохи вище. Так.
Я маю розповісти вам, моя пані, про мою велику удачу.
Я ще ніколи не мав такого талановитого асистента, як...
Він наділений таким художнім духом, якого я досі ще не зустрічав.
І вибачте мені...
Але хіба він не красень?
- Так, він дуже гарний. - Такий красивий.
Такий гарний і з такою обдарованою душею. Бачить красу там, де не бачать інші.
Це талант.
Сама суть таланту.
Це прекрасно. І це була його ідея - удосконалити ваш портрет.
- Ні. - Так.
«Ви до неї несправедливі.
Вона приховує більшу вроду». Це його слова.
- Він цього не казав. - Казав.
І я мав погодитись.
- Ні. - Так.
Але так шкода.
Дуже шкода, що він такий соромливий.
Але це риса найвеличніших митців, чи не так?
- Я не знаю. - Так. Можу вас запевнити.
- Звідки він? - Звідки він?
Він шляхетного походження.
Як і ви.
Час відкрити вашу справжню особистість, ваша високосте.
- Мою? - Ні, ні. Ну.
Прошу, подбайте, щоб принцесу не турбували.
І вони зникли, як два грайливих цуценяти.
Ні!
Ходімо.
Вони гуляли призамковим садом.
Ви геній, пане Казотте.
Ваш син завжди мав усередині це палке бажання. Я лише його розпалив.
Ви зробили велику послугу нашому роду.
Із великим задоволенням.
- Знайте це. - Так.
Справді.
- Що це? - Боюсь, я вас розчарую.
- Розчаруєте? - Я говорила з генералом Шрекенштайном.
Ви ніяк не можете написати портрет його доньки.
Вам пощастило, що я не назвала вашого імені. Він дуже обурився.
Зрозуміло.
- Боже мій, ви... - Ні. Зовсім ні, ваша світлосте. Зовсім ні.
Я був радий допомогти, але ви не маєте мені платити.
- Але весілля. - Так.
Весілля мого сина. Ви маєте прийняти запрошення. Я наполягаю.
Прийміть ці благословенні й освячені каблучки.
Обміняйтесь ними й дозвольте їм завжди бути символом непорушної угоди,
яку ви двоє уклали одне з одним сьогодні.
Людмілло, в ім'я Отця й Сина і Святого Духа,
я беру тебе за свою законну дружину.
Лотаре, в ім'я Отця й Сина і Святого Духа,
беру тебе своїм законним чоловіком.
Союз, у який ви щойно увійшли,
я законно дозволяю в ім'я Отця й Сина, і Святого Духа.
Амінь.
Усі ви, хто зібрались сьогодні тут,
будете свідками чинності цієї непорушної святої угоди.
Те, що Бог з'єднав, людина хай не розлучає.
Амінь.
І... стій!
Пане Казотте. Збирайте речі й ідіть з нами.
Ваша світлосте.
О, ось і ви.
Ви засмучені.
Буде спадкоємець.
- Вітаю. - Ні, немає з чим.
- Немає з чим? - Ні.
Спадкоємець має народитися в кінці травня.
- Так? - Так.
- Це за чотири місяці. - Так, гадаю, так.
Чотири місяці, а не дев'ять.
Вам смішно?
- Ви не бачите, що це скандал? - Так, ваша світлосте. Вибачте.
Бог. Іноді Бог, великий митець, пише свої картини так,
щоб оцінити їх можна було лише здалеку.
За 150 років ваші теперішні труднощі здаватимуться чистою ідилією,
створеною на радість глядачам. Зараз ви надто близько...
Годі цих нісенітниць.
Вибачте. Я просто кажу,
що жоден із ваших вірнопідданих не зміг би не посміхнутись у своєму серці,
почувши про справу, яка вас мучить. Адже всі люблять закохані пари.
Я вже вам казала, як складно було втримати Бабенгаузен у наших руках.
- О, через кузена... - Марбода.
Розпуста, можливо, є прийнятною у мистецьких колах,
але в наших - це смертний вирок.
Принц не успадкує престол,
якщо стане відомо, що дитину зачали поза шлюбом.
- Що ви робитимете? - Гадки не маю.
Вашого сина і його дружину потрібно таємно кудись вивезти.
Подалі від людських очей.
Переховування?
Так. Має бути така можливість.
- Так. Але навіщо? - Щоб тримати людей у невідомості.
У невідомості?
Так, я вам пояснював, як зваблення може бути покликанням.
Так.
Має бути можливість звабити маси у такий самий спосіб.
Ви багато говорите, але мало кажете. Ви це знаєте?
Я почуваюсь відповідальним певною мірою.
Ви просили мене відкрити вашому сину очі на чари жіночої статі.
Його очі, більше нічого.
Але, ваша світлосте... провидіння втрутилось, щоб нам допомогти.
Ми не повинні збитися.
Думаю, я знаю, як розв'язати цю проблему.
Спершу ви і його світлість повинні сповістити людей.
Шановні громадяни Бабенгаузена.
Потрібно оголосити, що щаслива подія має статись десь у...
...у вересні.
Ви оголосите, що придворний лікар порадив принцесі Людміллі
дотримуватись постільного режиму.
- Вона має жити в повному спокої. - ...у спокої.
Повний спокій? Але де?
Ну, я знайду настільки безлюдне й віддалене місце, наскільки можливо.
Далеко від світу.
Щоб усе гармонійно організувати.
- Ви подбаєте і про декор теж? - Так.
Важливо, щоб ніхто не побачив принцесу Людміллу раніше,
ніж мине пів року з народження дитини.
Я залишатимусь із ними весь цей період.
Простежу за дотриманням плану.
- Ви зможете це зробити? - Так.
- О. - О, тепер ви менш упевнені.
Ні, ваша світлосте. До мене тільки дійшло,
що принцесі буде потрібна особлива фрейліна.
Не просто одна з придворних пліткарок,
а дбайливо відібрана дама.
- Хтось, кому можна довіряти. - Звісно.
Її походження, освіта і зовнішність
мають виправдовувати її відбір.
- Ви не згодні? - Так, звісно.
Більше того, вона має бути молода й добра,
адже під час свого усамітнення принцеса захоче мати компаньйонку
її власного віку й характеру.
І де нам знайти приємну молоду дівчину з вищого суспільства,
піднесеною своїм умом і непогрішною своїм відданим серцем...
Ви знову це робите. Ви все говорите...
Перепрошую. Я лише маю на увазі... Ви знаєте таку жінку, ваша світлосте?
Чи хтось спадає вам на думку?
- Еренгард. - Боже мій. Звісно.
- Що ж, ви просто жахливий, пане Казотте. - Що ви маєте на увазі, ваша світлосте?
Ви маєте намір її звабити.
Ні.
Ви маєте рацію.
Це правда.
Я винен вам правду. Як одній із небагатьох людей у моєму житті,
хто розуміють митця. Ви розумієте.
Вибачте, чи можу я звірити вам свої думки?
Так.
Я її бачу.
Молода жінка в білій сукні, донька воїнів,
у чиєму світогляді мистецтва, митці ніколи не існували.
І саме тому я, як Мікеланджело, вигукую:
«У цьому блоку мармуру прихований мій найбільший тріумф».
Мікеланджело, мармур і воїтелька в білій сукні - це добре,
але Шрекенштайни - лютерани. Дуже сувора раса, як я вже казала.
Особливо пуритани.
Як військові люди.
Ви до неї не наблизитесь.
Можливо, і так.
- Цього разу ви зависоко мітите. - Дуже можливо, що так.
Але я не сумніваюсь.
Тоді можна укласти парі.
Парі?
Еренгард вам не здасться.
А якщо здасться?
Якщо ви завоюєте Еренгард, матимете довічну роботу при дворі.
Більше того, я запропоную вам оселю художника, де ви забажаєте.
І ви зможете тинятися там, скільки вашій душі завгодно.
А якщо ні?
Ви знову напишете мій портрет.
І цього разу ви мене не відштовхнете.
Дуже добре.
Великий герцог і я пам'ятаємо вашу вірну службу його батькові.
Найкращі часи моєї ранньої кар'єри.
Ця справа... ви не повинні нікому її розкривати.
Навіть великому герцогу.
Але, прошу, скажіть мені, як ви змогли оцінити якості моєї доньки?
Чесно кажучи, пане генерал, ця честь належить моїй довіреній особі.
Пану Казотту.
Я побачив...
у ній...
юну валькірію.
Вихована у суворих військових чеснотах.
Єдина діва у довгому роді воїнів.
Цей юний білий янгол надзвичайно підходить на цю роль
зі своїм полум'яним мечем, щоб стерегти рай молодих закоханих.
Я захопився. І все ж, я вважаю, що сила Еренгард вражає.
І я бачу, звідки вона в неї.
Годі цієї маячні.
Хай там як.
Ще жоден Шрекенштайн не відмовляв своєму герцогові.
Уся наша родина надзвичайно вам вдячна.
Еренгард. Збирай свої речі.
Звісно, батьку.
- Лише одне. - Так?
Можна попрощатись із Куртом?
Куртом?
Мій наречений, ваша світлосте.
Звісно, ви можете попрощатись із вашим нареченим.
Ще раз дякую, Еренгард.
Для мене честь служити моїй країні.
Ви хороша дівчина. Хіба ви не згодні, пане Казотте?
- Так. Абсолютно. - Так.
Добраніч, Еренгард.
Добраніч, ваша світлосте.
Так, добраніч, Еренгард.
Гарних снів.
Який пихатий шарлатан.
- Я знайшов віддалене місце. - Так?
Розенбад.
- Розенбад? - Так.
- Там поколіннями ніхто не жив. - Саме так.
Ласкаво прошу.
Наш лікар, професор Путціґер.
Він житиме тут, щоб стежити за здоров'ям принцеси.
Учитель верхової їзди, пан Подольські.
І, звісно, наша видатна головна фрейліна, графиня Поґґендорф.
Вона завжди була моєю найвідданішою фрейліною.
І Еренгард.
Але Еренгард ви знаєте.
Щасти вам.
Відполіруйте це дзеркало, коли матимете час.
До передпокою. Тримайте ці двері зачиненими, щоб запобігти протягу.
- Пане Казотте? - Так.
- Можна у вас дещо спитати? - Авжеж.
Ви... Ви придворний слуга?
Ні. Ні, це не так. Я служу лише мистецтву. Я художник.
Передпокій.
- Пане Казотте. - Так.
Я пам'ятаю, як уперше вас побачила.
- Так? - На великому балу.
Ви стояли перед написаним вами портретом великої герцогині.
Не пригадую.
Зазвичай у мене гарна пам'ять на обличчя, але
вашого я не запам'ятав того вечора.
Я не хотів вас образити. Але...
Образити мене?
Робіть, як бажаєте.
А тепер махайте! Махайте!
І посміхайтесь.
О, це як у казці.
Я радий це чути.
Я хотів створити місце,
де наша принцеса не могла б не принести в цей світ купідона.
- І вони для мене? - Так, для вас.
- Дякую. - Із радістю.
Казотте.
Ваша світлосте.
Наш маленький двір швидко налаштувався на романтичну атмосферу.
І, щодо принцеси Людмілли та її стосунків із її новою фрейліною,
принцеса, обважніла самим медом життя, як бджола...
...як бджола на шляху до вулику...
бачить у ній не менше, ніж свою сестру.
- Це правда, що твій наречений - солдат? - Правда.
Але, мабуть, ти боїшся. Що, як одного дня він піде на війну?
Це те, що роблять солдати.
Я навчила його фехтуванню. Усі в нашій сім'ї ним володіють.
А він навчив мене стріляти з пістоля.
Так. Багато разів.
Ти хочеш дітей?
Щодо нашого парі, ваша світлосте, я мушу чесно сказати,
що прогрес дуже повільний, і успіх дуже незначний.
Пане Казотте.
А, Еренгард.
Ви рано встали.
Так. Ну, зазвичай я так і встаю.
Їдете на прогулянку?
- Перепрошую? - Ви їдете на прогулянку?
Хочете зі мною?
- Але, якщо ви бажаєте кататись самі... - Ні.
Ні. Ні, усе гаразд, що ж...
Гадаю, було б можна.
Так, дайте лише подумати.
Звісно, чому б ні?
- Добрий ранок, пане Подольські. - Добрий, пане Казотте.
- Підготуєте мого коня? - Вашого коня?
Просто дайте того самого коня, що й учора.
Що й учора?
Будь-якого коня.
Так, пане.
- Ви їдете? - Просто їдьте вперед. Я наздожену.
Ви втомлюєтесь. Ви вже виснажені?
Дивіться.
Альпійське сяйво.
Це рідкісна взаємодія кольорів спектру в атмосфері.
Альпійське сяйво?
Так.
Альпійське сяйво.
Воно вже зникає.
Так. Звичайно.
Воно відкрило свою найпотаємнішу суть і тепер може лише самознищитись. Бум!
Буде ясний день. Це диво.
Ні!
Думаєте, можна буде привезти сюди мого власного коня?
Вашого коня?
Ці коні мають дуже добрий характер.
Так. Справді. А ваш - ні?
Його звати Вотан.
Лише я можу на ньому їздити.
Можу уявити.
Пане Казотте.
Пане Подольскі. У чому справа?
Хтось їде.
- То розверніть їх. - Не можу. Це кузен великого герцога.
Ми приїхали провідати принцесу. Я кузен великого герцога.
Боже. Це так мило. Але, боюсь, принцеса захворіла.
Це лише короткий візит. У нас кошик із подарунками для неї.
Вам доведеться приїхати іншим разом.
- Або я його їй передам. - Ковбаси.
Стан принцеси, як ви можете уявити, не дозволяє їй ні з ким бачитись.
Ти мене розвертаєш?
- Я лише посланник. - Я наполягаю.
- Слухайте... - Хто я, по-твоєму, такий?
- Я лише... - Геть!
Марбоде.
Який сюрприз.
Ми були поблизу. І... Ми принесли домашні гостинці для принцеси.
Я простежу, щоб вона їх отримала. Вона дуже хвора.
Але ми ненадовго.
Це заразно. Вона на карантині.
- Але... - Бувайте.
Лотаре. Любий Лотаре. Це лише короткий візит.
- Ти бачила, що він бреше? - Авжеж.
І той шарлатан. Бачила його ганчірки? Вибач, що питаю, але хіба це карнавал?
Ми маємо бути поблизу.
Ми привезли подарунки мешканцям замку. Але вони не приймають гостей.
Ви знаєте когось, хто працює в цьому замку?
- Я не втручаюсь у такі справи. - Чекайте.
Імовірно, ви могли б ретельніше обдумати вашу позицію?
Ми повертаємось у Бабенгаузен ввечері. Тепер ви знаєте, де нас шукати.
Ваша світлосте.
Минув іще один місяць, і народження неминуче.
Я знаю, що, зважаючи на ситуацію, ви не можете до нас приїхати,
тож дозвольте мені поділитись із вами враженнями.
Я почну з того, що повідаю вам щасливі новини.
Мені трапилась щаслива нагода.
Я не міг заснути і вирішив прогулятись лісом.
І тут я побачив її.
І я відразу зрозумів,
що боги подарували мені унікальний лейтмотив.
Я мав рацію і навіть більше у своїй оцінці її вроди.
Але це було дещо інше.
Щедрість богів була ще незбагненнішою.
І я прошу вашу світлість не бачити в цьому непристойність чи вважати мене вуаєристом.
У цьому було щось мальовниче.
Світло, лісове озеро, жінка у воді,
цей чарівний пейзаж,
усе це кричало про необхідність бути увіковічненим у мистецтві.
І ця картина, яку мені ввірили написати...
«Німфа, яка купається в лісовому озері».
Або «Купальня Діани». Ця картина була б дивом сама собою,
славою, кульмінаційною миттю моєї кар'єри як художника.
У який іще спосіб я можу заволодіти нею більш повно, ніж схопивши,
закріпивши й зафіксувавши на моєму полотні кожну лінію і відтінок її тіла,
щоб ніхто в цілому світі не зміг знову розлучити нас двох?
Ця робота вимагає терпіння.
Тож я чекаю.
Я ніколи не торкаюсь її волосся і не проводжу рукою по її руці.
Натомість я шукаю до неї інший підхід.
Вотане. Привіт.
Привіт.
І так ідуть дні, ваша світлосте, крихітними, обережними кроками.
...для мого серця.
- Еренгард. - Привіт.
Дякую за твій лист.
- Я скучив... - Але ми не можемо так зустрічатись.
Але чому ні?
Я не можу цього сказати.
Я проведу тут іще три місяці.
Можливо, колись я зможу тобі розповісти.
Прощавай, мій друже.
Еренгард! Води відійшли.
Ще ні.
Пане Подольські, пошліть за великою герцогинею.
- Де дитина? - Ваша світлосте.
Спершу замок тремтів від страху,
але, коли перший верескливий крик пролунав із покоїв принцеси,
він перемінився від льоху до горища.
Казотте. Кажіть чесно.
Дитина здорова?
Це найздоровіше дитя, яке побачило світ у Бабенгаузені.
Ось і ви. Покажіть його мені.
Ходімо.
- Іди сюди. - Покажіть мені.
- Хіба він не прекрасний? - Покажи мені.
Мої вітання.
Він схожий на мене. Він точно, як бабуся.
Це найпрекрасніше маленьке створіння, яке ви бачили, правда ж?
Навіть я, ваша світлосте, той, хто не схильний до сентиментальності,
приголомшений бездоганністю цієї дитини. Мушу зізнатися.
А Еренгард. Як ваш прогрес із нею?
Вона вперше, сама того не знаючи,
закохалась.
Так швидко?
Не в мене, ваша світлосте. У вашого онука.
- О! - Так.
- О... О ні.
Отже, вона втратила до вас інтерес, пане Казотте?
Ні, ні, ні. Навпаки. Це ідеально слугує моїй цілі.
Дуже можливо, що закохатись у самого бога любові,
для людини її зібраності й енергії,
буде першим кроком на шляху до повної капітуляції, ваша світлосте.
Я відчуваю, що ви хапаєтесь за соломинки.
Фігура Купідона.
Втілення любові. Найфатальніша з ляльок. Повірте мені.
Мамо.
- Карета чекає. - Дякую.
Їдете так швидко?
Марбоди не випускають мене з поля свого зору. Уф!
Ніхто... Абсолютно ніхто за межами цього замку не може бачити цю дитину.
- Зрозуміло? - Звісно, ваша світлосте.
- А тобі, Лотаре? - Звісно, мамо.
І останнє. Ми знайшли годувальницю.
Її ім'я... Лізбет. Вона місцева. Ми заберемо її сюди.
- А вона надійна? - Так. Ми про неї довідувались.
Лізбет, прошу, приходь додому іноді. Як я про себе дбатиму?
- Я домовилась із сусідкою. - Чому ти повинна там жити?
Ти могла б приїжджати час від часу...
Відпустіть двері.
- Лізбет? - Рушаймо!
Лізбет? Можна...
Лізбет. Лізбет!
Лізбет!
- Ви йдете? - Так.
- Довго ж вас не було. - Вибачте.
Я розпитував про них, але жодних новин. Розенбад зберігає повне мовчання.
Тоді навіщо ви за нами послали?
Розгорнулися нові події.
- Вип'єте? - Будь ласка.
Так. Що ж, на жаль, у мене залишилось лише дуже дороге.
Тоді сподіваюсь, воно добре.
- Двір найняв декого нового. - Кого?
Жінку.
- І що ще? - Жінку з маленькими дітьми.
Як ви дізнались?
Бачите його? Це її чоловік.
Він щовечора сидить тут у відчаї.
Ви маєте з ним поговорити.
Вибачте нас.
Можете розповісти нам про Розенбад?
Це все одна велика брехня.
І тепер я втратив дружину.
Вона мала працювати в замку камеристкою.
Камеристкою для зіпсованої молодої жінки, і мені не дозволили з нею говорити.
Але
тоді...
Ні, я пообіцяв нікому не казати.
Мій добрий пане.
Великий герцог - мій кузен.
Від імені нашого герцогства наказую вам усе розповісти.
Тоді, що ж...
У замку вже є дитина.
Я так і знав.
Ми повинні написати твоєму кузенові. Сказати, що вимагаємо з ними зустрічі.
Я так за нею сумую. Можете мені допомогти?
Я маю для вас завдання.
Якщо ви зможете заволодіти дитиною, ви отримаєте назад вашу Лізбет.
- Заволодіти? - Так.
І щоб показати, як ми цінуємо ваші героїчні зусилля,
я особисто подбаю про те, щоб ви отримали видатну посаду при дворі,
коли моя дружина і я посядемо престол.
Хіба ваша Лізбет цьому не зрадіє? І не пишатиметься вами?
Добре.
Ось, що вам потрібно зробити.
Пане Казотте.
- Еренгард. - Ви рано прокинулись.
Так.
Справді.
Так, минула ніч була найкоротшою в році.
Невже?
- Я не знала. - Так. Це правда.
А я завжди проводжу найкоротшу ніч на природі.
На природі? Як так?
Можна сказати, що це ритуал.
- Ритуал? - Так.
Який саме ритуал?
Я малюю... Схоплюю природу,
у мить, коли вона є найбільш уразливою.
- Уразливою? - Найбільш соковитою.
Перш ніж вона знову потроху здасться темряві.
Звучить вельми сумно.
- Ні, це не так. Ні. Мені подобається. - Можна подивитись?
- Картину? - Так.
- Краще не потрібно. - Я впевнена, що вона прекрасна.
- Ні. Ця картина доволі тривіальна. - Тривіальна? Сумніваюсь.
Так, це просто квіти з їхніми милими пелюстками,
кропива зі своїми колючими обіймами, лісове озеро з його ніжними пестощами.
- Просто романтичні нісенітниці. - Лісове озеро?
- Що? - Ви писали лісове озеро?
Хіба я сказав «лісове озеро»? Ні. Не писав.
- Це думки вголос. - Дозвольте подивитись.
- Ні, я просто думаю вголос. - Так.
- Моя рука. - Так.
Пане Казотте!
Пане Казотте.
Велика герцогиня тут. Вона хоче вас бачити.
Вибачте.
Вони наполягають на візиті.
Хто, ваша світлосте?
Марбоди.
- Хіба ми не можемо їм відмовити? - Ні. Неможливо. Вони - сім'я.
Я подбала про те, щоб вони не зайшли в Розенбад і не почули дитя.
- Ми влаштуємо пікнік. - Коли?
Цієї неділі.
- Цієї неділі? - Уникнути цього неможливо.
Ми мусимо сховати дитину.
- І Людмілла має бути... - На шостому місяці. Велика дівчинка.
Лізбет залишиться тут із дитиною,
а всім іншим потрібно дати чіткі інструкції.
Звісно. Я за цим простежу, ваша світлосте.
Дуже добре, пане Казотте.
Прошу.
- Що ж. - Так.
А Еренгард?
Ну, як ви знаєте, я писав її щоранку.
І хоча вона не обов'язково знала про мою присутність,
моє існування, я справді відчуваю, ніби між нами встановився зв'язок.
Знаю, про що ви думаєте, ваша світлосте.
- Знаєте? - Так, справді.
Чому цей дурень просто
не звабить цю дівчину у старомодний спосіб і не заспокоїться?
- Я маю рацію? - Більш-менш, так.
Але цей дурень...
митець.
У цю мить сп'янілий і занурений у створення шедевру.
Я наполягаю на досягненні повної капітуляції
без жодного фізичного контакту, хай би яким він був.
Я міг би звабити дівчину, звісно, по-старому, і це було б менш складно.
Я міг би звабити її в особливу мить, коли її душа збуджена, імпульсивна.
Але, ваша світлосте, я просто відчуваю, що це нічого для мене не означало б.
Таке враження, ніби ви зрозуміли,
що не зможете виграти наше парі, і тепер ви бажаєте змінити його умови.
У жодному разі. Я досі маю намір її звабити, ваша світлосте.
Це станеться. Але різниця в тому, що вона єдина про це знатиме.
Для інших Еренгард і далі сидітиме на своєму маленькому п'єдесталі,
сніжно-біла цнотливиця, але наші душі будуть назавжди поєднані.
І це є справжнім звабленням.
І як ми дізнаємось, що дівчину звабили...
- Як дізнатись, хто виграв це парі? - Саме так.
Я покажу їй картину, яку я з неї написав,
і тієї самої миті вона похитнеться.
Вона буде трояндою, яка скине всі свої пелюстки
від єдиного подмуху вітру і залишиться оголеною, ваша світлосте.
Коли душа піддалась пристрасті, тіло наслідує її приклад.
Коли вона побачить картину, вона просто... зомліє.
Вона зомліє? Наша Еренгард?
Перед усіма, і це буде доказом абсолютного зваблення.
Я приймаю нові умови нашого парі.
Підготувати вашого коня, пані Еренгард?
Лізбет!
Що відбувається?
Мій добрий пане, зачекайте. Чому ви блукаєте тут і кричите?
Він мені погрожував. Він мене повністю збив із пантелику.
Тепер я зробив жахливу помилку.
Він...
Він пообіцяв, що я отримаю назад мою Лізбет, якщо я йому допоможу.
Вашу Лізбет?
Мою...
Мою Лізбет від мене забрали.
- Лізбет від вас забрали? - І тепер я...
Я припустився жахливої помилки.
Про яку помилку ви кажете?
Ті пани в Розенбаді брехали про дитину.
Мене обвели навколо пальця.
Але...
Тепер я маю допомогти.
Як ви допоможете?
Завтра...
Я маю викрасти дитину і показати її їм.
О другій дня я повинен прийти на цю галявину посеред лісу.
Тепер я думаю, чи правильно так чинити.
Спершу я маю поговорити з моєю Лізбет.
Не думаю, що Лізбет потім мені пробачить.
Послухайте.
Ви слухаєте?
Дійте за планом.
Ви розумієте?
Що?
Дотримуйтесь плану.
І нічого не кажіть Лізбет.
Усе буде гаразд.
Тепер ідіть!
Де ви були?
- Усі вас шукають. - Я тут.
Пікнік почнеться за мить.
Усе готово. Усе.
- Так? - Так.
Ваше обличчя бліде. Ви занепали духом?
Ні, ні, ні. Усе добре.
- А столове приладдя? - Внизу.
Нам потрібні стільці.
Казотте?
Еренгард.
Вибачте, що не була сьогодні на озері.
На озері?
Я завжди знала, що ви там.
І я не прийшла лише тому, що моя присутність була потрібна тут.
Я хотіла б...
щоб ви завершили картину.
Але я подумала...
що краще зробити це у вашому покої.
Можливо, нам потрібно бути трохи ближче.
Віч-на-віч.
Так.
Звичайно. Так.
Так, так, так. Абсолютно.
- Можете це уявити? - Так.
Заплющте очі.
- Перепрошую? - Заплющте очі.
- Зараз? - Так.
І уявіть це.
Так, я хочу...
Дуже добре.
Підготуйте все.
Підготуйте полотно. Я прийду після обіду.
- Так. - Так.
Так.
Так, ви прийдете після обіду.
Будьмо.
Таке гарне місце, ви не думаєте?
Любий Марбоде.
Для мене велике задоволення приймати вас і вашу дорогу дружину.
Це велике задоволення...
Так, ви щойно це сказали.
Так.
І я рада...
що принцеса Людмілла почувається достатньо добре, щоб бути з нами сьогодні.
Це чудово.
І ця... погода.
А тепер я скажу лише те, що вітати вас тут - це задоволення.
Наше абсолютне задоволення.
- Будьмо. - Це прекрасно.
- Будьмо. - Будьмо.
Будьмо.
- Чудове вино. - Так, дуже.
Воно легке й ігристе.
Можна мені раків?
Дякую.
- Раків? - Ні, дякую.
Клац-клац.
Нам пощастило з погодою.
- Не затепло й не захолодно. У самий раз. - Чудово.
- Це лисички. - Так.
Справді.
Золото лісу.
Ось так.
Ні!
Маттіасе!
Що... Ма...
Ні. Ти...
Укра...
- Так смачно. - Дуже смачно.
Так.
Ця комедія тривала достатньо довго.
- Комедія? - Не втручайся, будь ласка.
Так.
Люба принцесо.
Дозвольте нам.
Такий сповнений життя.
Такий м'який.
Дуже м'який. Можна подумати...
Вибачте!
- Вибачте! - Маттіасе!
Ось іде моя людина.
Що ти робиш? Маттіасе!
Сюди, Маттіасе.
- Ідіть, ідіть. - Стій!
Маттіасе, ходіть. Сюди.
Маттіасе!
Ну ж бо, Маттіасе.
- Мат... - Ну ж бо!
Маттіасе!
- Що ти робиш? - Ходи, ходи сюди.
Вибачте.
Маттіасе!
Матті... Ма...
Маттіасе! Стій.
Ось так. Я знаю.
Маттіасе, стій!
Ходімо.
Ні!
Ні, ні, ні!
- Сидіть. Їжте. Поґґендорф. - Стійте!
- Вашу руку. - Стійте!
О, Поґґендорф.
Стійте!
Пане Подольські.
Еренгард!
Еренгард, заждіть!
Ну ж бо. Уперед.
Ну ж бо. Стійте! Заждіть!
Візник зник.
Поґґендорф, сідайте. Ваша світлосте, ходімо зі мною.
- Швидко! - Допоможи мені сісти.
Заради Бога.
- Швидко. - Прошу, тихо.
- Дякую. - Їдь!
Ну ж бо.
Легше, стій!
Ну ж бо. Пішов.
Якщо я кажу, праворуч, то це праворуч.
- Це ліворуч. - Дурна жінко!
Ні. Я сказав, праворуч, і я їду праворуч.
Швидше.
Я тобі казала, сліди вели сюди. Чому ти не слухаєш?
Ти!
Ой!
Припиніть! Досить!
Що відбувається?
Допоможіть мені, я невинна людина.
Дуже нечесно, що ця жінка на мене нападає.
Що ж.
Гарна спроба, люба кузино.
Я не розумію.
Ця дитина
моя.
Так, це правда.
Ця дитина її.
Повторіть це.
Я скажу це знову й знову. Це моя дитина!
Це неправда.
Це правда.
Правда. Так.
Можу вас запевнити.
Так.
Спитайте Лізбет. Вона підтвердить.
Це справді її чоловік. Він викрав дитину і її годувальницю.
- Я поїхала за ними і знайшла їх тут. - Це...
Це неправда.
- Правда. - Правда.
Хто батько дитини?
Я вам скажу.
Казотте.
Так.
Прошу, пошли за візником і поверни нашу дитину в Розенбад.
Цей денді!
Що ж. Ви мусите це довести.
Довести? І як вони мають це довести?
Дочекатись, доки він виросте,
щоб ми побачили його схожість із батьком?
Ви нас дурите!
Докази!
Я вимагаю доказів.
- Казотте. - Так?
Покажи їм свій записник.
- Твій записник. - Мій записник?
Мій за... Так.
- Так. - Так.
- Очевидно, це необхідно. - Так.
Я хотів би, але я не маю його із собою.
Я не маю...
- Маєш. - Ні.
Хіба він не у твоїй лівій кишені?
Так.
Еренгард.
Курте?
- Не зараз. Не зараз! - Як щодо...
Ні.
Цього вистачить?
Ось так. Ну ж бо.
Ось так.
Підводьтеся.
Завтра на світанку.
Курте!
Ну ж бо. Ходімо.
- Ви хотіли б обрати першим? - Ні. Обирайте ви.
Дуже добре.
Допоможіть йому.
- Так. - Тримайте.
Ви готові?
Вибачте, але я не розумію, чому ми не обговоримо це, як дорослі.
Двадцять кроків. Чи, можливо, менше?
Двадцять.
Прошу, подумайте.
Один. Два.
Три.
Чотири.
П'ять.
Шість.
Сім.
Вісім.
Дев'ять.
Десять.
Одинадцять.
Дванадцять. Тринадцять.
Чотирнадцять.
П'ятнадцять.
Шістнадцять.
Сімнадцять.
Вісімнадцять.
Дев'ятнадцять.
Прокляття, в мене влучили!
У мене влучили. Влучили!
Зупинися!
Зажди!
- Амінь. - Амінь.
Нехай із тобою буде мир.
І з твоїм духом.
Нарешті, трохи більше ніж через рік після свого весілля,
принц Лотар і принцеса Людмілла змогли похрестити свого первістка.
Тут закінчується історія Еренгард.
І для цієї події вона прикрасила свою білу сукню
синьою стрічкою ордену святого Стефана.
Ордену, що дають шляхетним дамам
на знак їхнього служіння Бабенгаузену.
Я теж був присутній, але ордену не отримав.
Так.
Зараз.
Зараз!
Пізніше я поїхав у Рим.
Тут я отримав багато престижних замовлень,
завдяки яким міг і далі розвивати свій великий художній талант.
Дякую.
Більше того, мої друзі дали мені прізвисько.
Вони називали мене...
Казанова.
Переклад субтитрів: Сабіна Дадашева