Downloaded from YTS.MX
Noc právě začala.
Official YIFY movies site: YTS.MX
Jste přesně tam, kde chcete být.
Připadáte si sebejistí, vzrušení a vnímaní.
Konečně jste s lidmi, kteří se cítí jako vy.
A na okamžik zapomenete, že jste jiní.
Dnes večer je možné všechno.
Berlín byl centrem veškerého dění.
Bylo to hlavní město hříchu.
Bylo tam 80 až 120 kaváren, barů a klubů,
které byly téměř výhradně zaměřené na komunitu LGBTQ.
Všude byli gayové a transky.
Když se k moci dostali nacisti,
došlo k nejhorší homofobní perzekuci v historii světa.
Stěží se najde jiné období,
kdy by svobodu a útisk
dělilo tak málo, jako tomu bylo ve 20. a 30. letech.
I v současnosti vám ty svobody může někdo vzít.
Tihle lidé měli stejný životní styl jako já teď.
Ale jen nakrátko.
Byla to katastrofa pro lidstvo
a já byl součástí toho lidstva.
ELDORADO: CO NÁCKOVÉ NESNESOU
BERLÍN, KONEC 20. LET
Když jdete po té berlínské ulici,
dojdete k budově na rohu,
na které je úžasný nápis.
Stojí tam: „Tady je všechno správně!“
Ze všech nočních klubů, které tu byly ve zlatých 20. letech,
byl Eldorado nejvelkolepějším podnikem LGBTQ.
V berlínském Eldoradu se rodila nová svoboda.
Homosexuální muži, lesbické ženy
a transsexuální muži i ženy mohli být volní a sami sebou.
Potkali byste tu například Charlotte Charlaque,
americko-německou židovskou intelektuálku.
Procestovala svět, žila v Americe, Německu a Francii
a měla se stát
jednou z prvních,
kdo podstoupí operativní změnu pohlaví.
Na berlínské noční scéně se objevily nové tváře.
Lisa a Gottfried. Novomanželé, něco kolem dvacítky.
Jako mnozí další, kdo přišli do Eldorada, se chtěli vmísit
a objevovat nové věci a nové lásky.
Lisa, jejíž celé jméno bylo Lisa von Dobeneck,
a Gottfried von Cramm se znali už od dětství.
Vyrostli na sousedících zámcích.
Lisa byla z rodu Dobenecků.
Její rodina žila 15 km od našeho pozemku.
Pro nás to bylo „doupě neřesti“,
protože Crammovi směli dělat, co se jim zachtělo.
Lisa a Gottfried chtěli velkolepý život,
což samozřejmě na venkově nebylo možné.
A proto je jako magnet lákal Berlín.
Přibývalo všelijakých svobod.
Ženy dostávaly víc práv.
Došlo k uvolnění cenzury.
Noviny měly větší svobodu otisknout, co chtějí.
A to vedlo k rozkvětu médií pro LGBTQ.
LÁSKA MEZI DÍVKAMI
Existovaly publikace pro gaye, pro lesbické ženy
a dokonce i speciální publikace pro transvestity.
Bylo možné mluvit o sexu mnohem otevřeněji než předtím.
Lidé měli pocit,
že dochází k revoluci v sexuálním pořádku.
A tehdy Lisa a Gottfried objevili úplně nový svět.
Eldorado se stalo synonymem pro novátorské věci.
V tomto velkolepém a zářivém nočním klubu
byste asi nečekali někoho,
kdo si tyká s Adolfem Hitlerem.
Ten člověk se jmenoval Ernst Röhm
a měl děsivé a násilnické antisemitské postoje.
Byl to jeden z klíčových stratégů a architektů vzestupu nacistů k moci.
Röhm byl fanatický voják vášnivě oddaný válce a zabíjení.
Jako ryzí nacionalista
nedokázal přijmout prohru Německa v první světové válce.
Adolf Hitler a Ernst Röhm se setkali v pravicovém hnutí už v roce 1919.
Stali se z nich blízcí přátelé a zůstali jimi mnoho let.
Spojoval je sen,
vytvořit z nacismu hnutí schopné převzít moc.
To bylo zatím v nedohlednu.
Ernst Röhm byl gay
a bral to dost lehkovážně.
Měl řadu homosexuálních milenců a kontaktů.
Jeho homosexualita byla veřejné tajemství. Šířily se o tom drby.
Hitler si byl zřejmě vědom těch zvěstí o Röhmovi.
Ale asi pro něj byl důležitější Röhmův přínos.
Existuje svědectví, že Hitler řekl:
„Jeho soukromý život mě nezajímá,
pokud zachová nezbytnou diskrétnost.“
Ale ta nezbytná diskrétnost nebyla vždy zachována.
Tento klub přitahoval
neuvěřitelné spektrum lidí,
co se týče politiky a světonázorů.
ELDORADO TADY JE VŠECHNO SPRÁVNĚ!
Eldorado pro svět představovalo
okno do berlínského života komunity LGBTQ.
Někteří účinkující v Eldoradu
se stali mainstreamovými hvězdami své doby.
Mezi nimi i Claire Waldoff.
Vyhoďte všechny muže z Reichstagu!
Vyhoďte všechny muže z parlamentu!
Vyhoďte všechny muže z panství!
Uděláme z něj útulek pro ženy
Když jste do Eldorada přišli sami, zaplatili jste si taxi tanečníka,
který vás provázel po parketu.
Mohli jste tu zažít genderovou iluzi,
kterou se Eldorado tolik proslavilo.
Jednoho večera Charlotte potkala někoho sobě podobného.
Byla to intelektuálka jako Charlotte
a byla také transka.
Jmenovala se Toni Ebel.
Na rozdíl od Charlotte si s tím nevěděla rady.
Právě unikla z hrozného manželství.
Byla o deset let starší.
A ty dvě začaly být nerozlučné.
Takové vztahy mezi transsexuálními ženami
jsou ve skutečnosti běžné.
Bez ohledu na sexuální orientaci
si vytvoříte hluboké sesterské pouto.
Někdy se z vás mohou stát milenci
nebo celoživotní partneři.
Zčásti je to dáno tím,
že žijeme ve světě, kde není mnoho lidí, jako jsme my.
A když někoho takového poznáme,
vytvoříme si vůči sobě silné rodinné závazky,
které mohou mít různou podobu.
Toni se řadu let snažila žít jako žena,
ale nevěděla, kam jít.
A Charlotte Charlaque jí poradila.
Představila Toni Magnusi Hirschfeldovi.
Magnus Hirschfeld také chodil do Eldorada.
Rád pozoroval život homosexuálů.
Svým způsobem byl také celebrita.
Všichni ho znali.
Byl sexuolog.
Fascinovalo ho zkoumání lidské sexuality
a genderových rolí.
Byl pevně přesvědčen,
že gayové a transsexuálové
mohou dosáhnout osvobození a svých práv
prostřednictvím vědeckých nástrojů.
Publikoval bláznivým tempem
knihy, pamflety a přednášky.
V roce 1897 založil první organizaci za práva gayů na světě.
Na berlínské mapě LBGTQ
bylo jedno ústřední místo pro progresivní myšlení:
Institut sexuální vědy Magnuse Hirschfelda.
Bylo tam muzeum s exponáty, jako byly nabírané kalhotky,
které nosili němečtí vojáci v první světové.
A pak také vibrátory a podobně.
Byl tam i prostor pro různé služby lidem,
kteří potřebovali poradit ve vztahu,
ohledně pohlavních nemocí, těhotenství, potratů
a tak dále.
Institut byl i společenským centrem.
Bylo to takové komunitní centrum pro gaye.
Samotná existence Institutu
byla důležitou informací pro mnohé berlínské občany.
Mimo jiné se specializoval
na identitu a možnou léčbu pro ty transsexuály,
kteří měli problém s genderem, do něhož se narodili.
Pro Ernsta Röhma byl Magnus Hirschfeld nepřítel.
Byl to Žid a sociální demokrat,
zastával se transsexuálních mužů a žen
a nehodlal se podvolit maskulinní ideologii,
kterou Ernst Röhm zastával.
Přesto měli něco společného. Tajili svou homosexualitu.
Magnus Hirschfeld věděl, že by ztratil svou pověst vědce.
A Ernst Röhm věděl, že by ho vyloučili ze strany.
Ernst Röhm zjevně oplýval ohromnou sebejistotou,
že jeho přátelství s Hitlerem
a jejich společná minulost ho ochrání.
A to před očima veřejnosti, ale i v rámci nacistického hnutí.
Proto se choval dost lehkovážně, když šlo o jeho osobní život.
„Drahý doktore Heimsothi.
Posílám přátelský pozdrav.
Vzpomínám si na city a činy vůči stejnému pohlaví už v dětství.
Měl jsem pohlavní styk s mnoha ženami,
ale nepřinášelo mi to potěšení.“
Nemáme moc důkazů o Röhmově vnitřním životě,
ale máme jednu skutečnou studnici pokladů.
Je to série dopisů, jež napsal svému příteli,
doktoru Karlu-Güntherovi Heimsothovi.
„Všechny ženy jsou mi odporné.“
„Nejsem ze svého postoje nešťastný,
přestože mi občas způsobil významné těžkosti.
Vnitřně jsem na to dokonce hrdý.
Alespoň tomu věřím.“
V těch dopisech
si byl Röhm čím dál jistější
svou homosexuální orientací.
V té době myšlenka sexuality,
ať už heterosexuality nebo homosexuality,
jako něčeho uceleného, co je člověku typické,
byla novátorská a teprve se rozvíjela.
Ale existovala i jiná realita.
V Německu nemáte jen města,
ale především řadu malých měst a vesnic.
To, co se dělo v Berlíně a dalších velkých městech, jim bylo cizí.
Děsila je ta rychlá změna.
Tempo změn
bylo zdrojem frustrace snad pro všechny.
Pro radikály změny přicházely příliš pomalu.
A konzervativci měli pocit,
že jim před očima mizí vše, co dávalo životu hloubku a smysl.
A právě pocit ohrožení všemi těmi změnami
vytvořil úrodnou půdu pro fašisty a šíření jejich toxických idejí.
Chceme všechny Němce učit,
že neexistuje život bez práva.
A právo neexistuje bez moci.
Moc neexistuje bez síly.
A síla musí vždy spočívat ve vlastním lidu.
Když měl proslov, mluvil úplně jako Hitler.
Jako šílenec.
Jak hulákal a to, co říkal.
A samozřejmě mluvil o Židech.
Bylo hrozné to poslouchat.
Ale nevěnoval jsem tomu další pozornost.
Byl jsem nevinný mladý muž.
A zamiloval jsem se.
Měli jsme vilu v Sauerbrunnu,
kam jsme jezdili na léto.
Na prázdniny tam také jezdíval Lumpi.
A tak jsme se poznali.
On žil v Budapešti a já ve Vídni.
Stali se z nás přátelé.
Trávili jsme spolu hodně času.
Miloval jsem ho. Proč taky ne?
Oba jsme byli Židi,
ale netrápilo nás to.
Byli jsme od toho všeho tak daleko.
Ale ve vzduchu byly cítit problémy.
Nejen v Berlíně a v Německu, ale v celé Evropě.
V roce 1931 Hitler jmenoval Röhma do čela SA, Sturmabteilungu.
Byla to nacistická paramilitární organizace na špinavou práci.
Destabilizovali demokracii,
bojovali s lidmi na ulici a mlátili lidi na venkovních akcích.
Pod Röhmem se tato jednotka rozrostla až na tři miliony členů.
To byla nesmírně významná opora a pojistka
nacistického hnutí.
SA tvořila velkou součást jejich plánu na ovládnutí Německa
a založení rasově čisté říše,
prosté Židů, komunistů, nemohoucích lidí,
Romů, Sintů a queerů.
SA nabírala své členy
převážně mezi mladými muži z nižší a nižší střední třídy.
Díky těmto nenáročným kritériím
přitahovala radikální nacionalisty,
ale i vyděděnce, excentriky a také pár zločinců.
Karl Ernst byl voják,
kterého Röhm zřejmě potkal a naverboval
na berlínské noční scéně.
Ernst se přidal k SA
a stal se v této organizaci Röhmovou pravou rukou.
Člen SA, Karl Ernst, pracoval v Berlíně
jako vyhazovač v gay klubech a hotelový poslíček.
Když se Ernst přidal k SA, vytvořil si vlastní politické ambice,
i když žil dvojí život jako gay.
Röhmův život v armádě,
v té pravicové paramilitární organizaci,
znamenal, že si kolem sebe vytvořil čistě mužské prostředí.
Žili tam spolu, sprchovali se spolu.
Společně chodili do ulic a mlátili Židy a komunisty.
A to všechno mohlo mít
erotický nebo sexuální náboj.
Bylo to hyper maskulinní prostředí.
„Jsme takoví chlapáci,
že jsou nám ženy odporné.
Nechceme se na ně dívat.
Nejsme proto zženštilí, ale spíš ještě mužnější.“
Na hnutí!
V národně-socialistickém hnutí byl muž,
jehož hrozbu Ernst Röhm dlouhou dobu podceňoval.
Vrchní velitel SS Heinrich Himmler.
Jako mladý muž se Himmler silně zajímal
o přátelství Männerbund.
Ale současně se obával,
jaká homoerotická přitažlivost se z něj může zrodit.
V té době Heinrich Himmler velel SS, „Schutzstaffel“.
Menší paramilitární SS spadalo pod Röhmovu větší SA.
Röhm a Himmler si takříkajíc konkurovali.
Chtěl se distancovat od SA a její homosexuální reputace,
a tak proměnil SS v elitní jednotku.
To znamená, že ideálně by měli být její členové blonďatí a modroocí.
Vzhled byl pro něj důkazem „dobré“ árijské krve.
Gottfried von Cramm se v těch letech stal hvězdou.
Po dvou těsných gamech si německý šampion natrhl sval
a pak už nedokázal Perrymu odolat.
Gottfried začal hrát tenis v deseti letech.
A ve 13 se rozhodl stát se nejlepší hráčem tenisu na světě.
Když odjel do Berlína,
přidal se ke slavnému tenisovému klubu Rot-Weiß.
Mezi jeho členy byl i Hermann Göring,
pozdější ministr vnitra národně-socialistické vlády.
Gottfried byl vysoký a pohledný muž.
Měl modré oči a blond vlasy.
Byl ztělesněním prototypu Árijce.
Hned na začátku ho požádali, ať vstoupí do nacistické strany.
Víme, že to Gottfried odmítl.
A to byl v dalších letech čím dál větší problém.
Neznáme přesné detaily toho, jak se potkali,
ale víme, že Gottfried poznal mladého muže,
který byl zhruba v jeho věku.
Ten mladík se jmenoval Manasse Herbst.
Gottfried a Manasse pocházeli z naprosto odlišných světů.
Manasse byl z židovské rodiny v chudém Scheunenviertelu.
A byl to herec.
Aby se udržel nad vodou, pracoval za barem v Jockey,
malém jazzovém klubu pár bloků od Eldorada.
Možná tam vzniklo okamžité pouto.
Pro homosexuální muže tu byla jedna vážná hrozba.
Paragraf 175.
ZA SMILSTVO MEZI MUŽI HROZÍ TREST VĚZENÍ.
Tento paragraf kriminalizoval homosexuální vztahy mezi muži.
Těžko se však aplikoval,
protože mnohé soudy požadovaly důkaz
pohlavního styku nebo koitu.
A to pro policii nebyl snadný úkol.
Nevtrhli do baru a neprovedli razii,
ale vedli si takzvané růžové seznamy.
Byli na něm lidé podezřelí z homosexuality.
Často jste to nevěděli, protože vás nikdo neobvinil,
ale víme, že na těch seznamech byly tisíce jmen.
KŘESTNÍ JMÉNO: JOSEF KATEGORIE: § 175
Gottfried měl svou vnitřní svobodu, takže když se zamiloval,
šel za svou láskou.
Gottfried a Manasse se od prvního setkání pravidelně stýkali.
Lisa samozřejmě o všem věděla.
Nedělali to potají, ale naprosto otevřeně.
Co to děláš?
Pojď sem!
A ti tři si vytvořili nový druh vztahu,
který jim zjevně fungoval.
Pro Lisu byl odchod do Berlína vysvobozením.
Chtěla žít nezávisle a projevovat se jinak.
Rychle se spřátelila
s moderními ženami, které se v Berlíně objevily.
Spisovatelkami, sportovkyněmi a fotografkami.
Lisa sama také fotila.
Nadšeně tančila jazz a jezdila na koni.
Hrála hokej a stala se mistryní Německa.
To byl důsledek hnutí, které začalo už před 20. lety.
Ženy přestaly být svázány
oblečením nebo domácností.
Lisa měla drsné vystupování a šla si za svými touhami.
Začala mít poměry, a to i s lesbickými přítelkyněmi.
Byla zvídavá, měla sexuálně dobrodružného ducha a držela se ho.
Vztah Gottfrieda a Lisy
byl charakteristický téměř bezmeznou vzájemnou důvěrou.
Vědomím, že vše, co dělají, je v pořádku.
VOLEBNÍ KAMPAŇ V NĚMECKU
Na jaře 1932 Hitler kandidoval na prezidenta
a nacisté kandidovali do parlamentu.
Krátce před převzetím moci národní socialisté
zesílili svůj pouliční teror.
Došlo k masivním bojům s obětmi na životech.
Dělali to hlavně proto,
aby demonstrovali nestabilitu demokracie.
A prezentovali se jako strana „zákona a pořádku“,
která zajistí bezpečí, pořádek a mír, až bude zvolena.
VYRAŽTE DO ULIC! ADOLF HITLER
Nebyl to ani tak strach,
co občany spojovalo s národními socialisty,
jako spíš naděje v silnější Německo
a příslib zlatých časů.
Dobrý večer.
Charlotte, Toni a jedna další žena,
Dorchen Richter, už podstoupily operaci.
Jsou to jediné tři známé případy,
které podstoupily v Institutu přeměnu pohlaví
a operaci přežily.
Ty operace a další zákroky
byly nesmírně riskantní a silně experimentální.
Bylo to poprvé,
kdy se na člověku provádělo vícero zákroků.
Lidé tam chodili,
protože už neměli na výběr.
Institut byl znám po celém světě.
Charlotte a Toni musely cítit obrovskou úlevu,
že tu operaci podstoupily, dokud to bylo možné.
Po této operaci
byly mnohem spokojenější se svým genderem
a upevněnější ve své ženskosti.
Charlotte často tvrdila,
že díky té operaci je šťastnější než kdy předtím.
Neznám žádný jiný film z té doby,
kde byste viděli transsexuála,
natož víc transsexuálů pohromadě,
kteří působí tak vesele a šťastně.
Kdyby tehdy v Německu
vyšel nějaký účinkující transvestita z Eldorada
ve svém kostýmu na ulici,
mohl být zatčen za veřejné pohoršení.
Většina lidí tak nemohla žít a být sama sebou,
protože jim hrozily policejní represe.
Magnus Hirschfeld a jeho institut
vyjednali s policií kompromisní řešení.
Poskytli těmto lidem
propustky neboli „trans pasy“.
DĚLNICE EVA KATTER… NOSÍ MUŽSKÉ ŠATY
Byl to průkaz totožnosti, který policii říkal,
že dotyčné nemohou zatknout, protože jsou v péči lékaře.
Mají zákonné právo, pohybovat se na veřejnosti
v souladu s genderem, s nímž se ztotožňují.
Bylo to poprvé na celém světě,
kdy byl zákonem uznán gender transsexuálních lidí.
Lidé jako Charlotte a Toni
se mohli s tím pasem volně pohybovat
a nebát se, že je zastaví policista
a obviní je z něčeho nelegálního.
Homosexuálové a transsexuálové mohli vyjít na světlo, na veřejnost.
A stalo se to právě v Berlíně.
Po pár letech jsem jel do Budapešti
na velikonoční prázdniny.
Bydlel jsem u Lumpiho na Andrássyho ulici.
Číslo si nepamatuju. Vedle opery.
Během první návštěvy jsme hodně žertovali.
Neměli doma pořádnou koupelnu.
Měli jen takový velký lavor.
Jeho matka do něj nalila vodu
a oba nás tam nahé strčila.
Když mě Lumpi uviděl, ztopořil se.
Viděl mě nahatého. Já si toho ani nevšiml.
Nedotýkali jsme se sexuálně,
ale musel jsem ho vzrušit.
Na začátku 30. let
se Hitler rozhodl dosáhnout moci legálními způsoby.
Těžkou propagandou se pokusil získat voliče
a dobýt parlament, aby ho zničil zevnitř.
Největší nepřátelé nacistů
byli svým způsobem sociální demokraté a komunisté.
Sociální demokraté potřebovali kampaň,
která by nacistům zabránila, dostat se k moci.
AMOR MEZI HNĚDÝMI KOŠILEMI
RÖHM KONTROLUJE PŘEHLÍDKU SA
Sociálně demokratičtí novináři se dostali ke kopiím
Röhmových dopisů doktoru Heimsothovi
a zveřejnili tyto takzvané milostné dopisy Ernsta Röhma.
„Odhalení o Hitlerově hlavním žoldákovi.
Welt am Sonntag vydal dopis podplukovníka Röhma…“
Byl z toho obrovský skandál.
Sociální demokraté věřili, že mají svou stříbrnou kulku,
která jim pomůže získat část jejich základny zpět.
V březnu 1932, když ten skandál propukl,
Hitler získal 30 procent hlasů v prezidentských volbách,
což je hodně.
V červenci 1932, když ten skandál zuřil už několik měsíců,
získal 37 procent hlasů.
Takže ten skandál nezabral.
Byla to neúspěšná politická taktika.
Stejné pohlaví!
Být Röhm,
tak jste asi strachy bez sebe, že se to dostalo do novin.
Když to nemá žádný dopad
a strana dál směřuje k vítězství ve volbách,
cítíte se ospravedlnění.
A navíc si připadáte nezastavitelní.
Němci, Volksgenossen…
Volkgenossinnen…
30. ledna
byly v Německu kostky vrženy.
A myslím,
že oponenti, kteří se nám smáli, už se nyní nesmějí!
Sieg!
Heil!
- Sieg! - Heil!
30. ledna 1933 byl Hitler jmenován kancléřem.
ŘÍŠSKÝ KANCLÉŘ HITLER!
Hitler se stal vůdcem tohoto totalitního režimu.
V ideologii národních socialistů
už neexistoval individuální způsob života.
Vše bylo podřízeno vyšší ideologii.
Každý jedinec v tomto „Volksgemeinschaftu“
se musel podřídit vyššímu účelu.
Nacisté obrovsky investovali
do idejí rasového, sociálního a sexuálního zdraví a hygieny.
To znamenalo plození rasově čistých a zdravých dětí.
Vše, co brání pěstění populace,
je špatné a je to hrozba pro národ.
Krátce před uchopením moci se zavřelo Eldorado.
Bez rozloučení a bez náhrady.
Komunita LGBTQ přišla o jedno z nejvýznamnějších center.
Řada lidí, které Eldorado zaměstnávalo,
přišlo o svou ochranu
a také o práci.
A k tomu všemu
se fasáda Eldorada proměnila ve vývěsní štít nacistů.
ELDORADO TADY JE VŠECHNO SPRÁVNĚ!
VOLTE HITLERA - SOUPISKA 1
Musela jim tuhnout krev v žilách,
když se vše obrátilo tak extrémně opačným směrem,
v té samé budově.
Eldorado se zavřelo
a všechny společenské podniky, které tu deset let vzkvétaly,
téměř přes noc zmizely.
Lidé byli dál queer, ale už neměli podniky,
v nichž se mohli scházet.
Museli to dělat víc potají.
V roce 1933 se život Gottfrieda a Manasseho radikálně změnil.
Manasse náhle přišel o svá divadelní angažmá,
protože jako Žid už nesměl pracovat v divadle.
Brzy mu došlo, že v Německu není v bezpečí.
Všem bylo jasné, že situace je čím dál napjatější.
Jejich vztah stále více tížila otázka:
Jak dostat Manasseho bezpečně z Německa?
A Gottfried chtěl dál hrát tenis.
I kdyby to znamenalo, hrát za nacistické Německo.
Byl k tomu svolný.
A tlak dále rostl.
Měl románek s homosexuálním Židem.
Ale současně rostla jeho popularita.
V Německu i po celém světě.
Gottfried si možná myslel, že dokud bude vyhrávat,
režim mu nemůže ublížit.
Když se Cramm rozhodl hrát za Německo, už nebylo jiné cesty.
Přestože se nacisté dostali k moci už v roce 1933,
Charlotte a Toni stále mohly chodit ven mezi lidi,
ukazovat se na ulici,
nechat se fotit
a mluvit o sobě otevřeně s novináři.
Všechno se zdálo být v pořádku.
Mohli dál chodit do Institutu…
Charlotte byla úzce propojená s Hirschfeldem a jeho okruhem.
Poskytovala rady novým transsexuálům,
kteří si ani neuměli vybrat šaty.
Pomáhala lidem získat bydlení.
Charlotte a Toni konečně žily
a neprocházely si jen léčebným procesem.
Magnus Hirschfeld vyrazil na turné po světě.
V Německu nemohl vystupovat na veřejnosti,
ale ve světě byl dál oslavován.
Proslavil se
jako Žid, který poženštil Německo
a sváděl mladé k homosexualitě.
Pro nacisty byl nepřítel číslo jedna.
Charlotte a Toni začaly pociťovat rostoucí tlak.
A obě se rozhodly odejít z Institutu.
Přestěhovaly se do špinavého, jednopokojového bytu jinde v Berlíně.
Tyto dvě ženy
k sobě chovaly tak silné city,
že Toni přešla na judaismus.
Neumím si představit,
že by někdo v té době konvertoval k judaismu,
kdyby toho druhého člověka opravdu nemiloval.
Po jejich odchodu došlo k útoku na Institut.
Ráno 6. května 1933
skupina nacistických studentů vyrabovala Institut.
Nacistická mládež strhla regály a polila inkoustem veškeré výzkumy.
Zničili knihovnu a všechny místnosti.
Včetně nějakých 20 tisíc knih.
Vyfotili se tam,
jak škodolibě ničí všechno, co Magnus Hirschfeld vybudoval.
Musela to být naprosto zničující událost
v Hirschfeldově životě.
Hirschfeld nebyl v Institutu, když k útoku došlo.
Byl v Paříži.
V Institutu ale byli během útoku někteří zaměstnanci,
jako Dorchen Richter.
Institut, její domov a pracoviště, byl zničen.
Pokud víme, její život tam také mohl skončit.
Nechám ohněm strávit dílo Heinricha Manna,
Ernsta Glaesera a Ericha Kästnera.
Nechám ohněm strávit díla školy Sigmunda Freuda.
O čtyři dny později, během slavného pálení knih,
se na Opernplatz pálily knihy z Hirschfeldova institutu.
Dokonce existuje fotografie
s Hirschfeldovou bustou, kterou nesou do plamenů.
Je děsivé…
se na ty fotografie dívat.
Aktivně se tam snaží
zničit všechny důkazy
o existenci gayů a transsexuálů.
Když byli nacisté u moci,
zničili také většinu možností
občanů Německa z dob genderové svobody,
pohrávat si s gendery.
Od žen se očekávalo, že budou v domácnosti.
Měly rodit děti pro svou vlast.
A muži měli ztělesňovat maskulinitu a mužnost
a být schopní bojovat.
To experimentální,
expresionistické a tolerantní období skončilo.
A nahradily ho velice rigidní genderové role.
V září 1933 se Karl Ernst,
jeden z Röhmových vrchních zástupců
a jeho známý z gay klubů,
najednou oženil s ženou.
Dvěma svědky na jeho svatbě byli Röhm a Hermann Göring,
Hitlerův ministr vnitra.
Šli uličkou za ženichem a nevěstou,
obklopeni řadami důstojníků SA.
Umíte si představit, jak bylo pro Röhma strategicky výhodné,
uspořádat velkolepou podívanou
a nechat významného důstojníka SA, jako byl Ernst, oženit s ženou.
Jako by tím říkal, že to byly jen klepy
a jeho oddíly nemají nic společného se špinavou, nečistou homosexualitou.
V lednu 1934
Röhm obdržel od Hitlera velice vřelý osobní dopis.
„Musím ti poděkovat, drahý Ernste,
za tvé nehynoucí služby.
A chci tě ujistit, jak jsem vděčný osudu,
že muži, jako jsi ty, patří mezi mé přátele a spolubojovníky.
S přátelským a vděčným pozdravem, tvůj Adolf Hitler.“
Po tomto dopise si Röhm věřil natolik, že otevřeně žádal,
aby se stal ministrem obrany.
A k tomu požadoval,
aby německá armáda čítající sto tisíc mužů
byla začleněna do SA, podléhající jeho velení.
Na začátku roku 1934
měla SA nejvyšší počet členů,
přibližně 4,5 milionu.
A to pro Hitlera představovalo problém.
Idea, že by Röhm řídil německou armádu,
děsila konzervativce v armádě,
kteří umožnili nástup nacistů k moci a podřídili se mu,
ale už se jim nelíbilo přijít o své hodnosti
a postavení.
Museli to zarazit.
Nastal čas, aby Heinrich Himmler
vyvedl svou SS ze stínu Ernsta Röhma a jeho SA
a vylepšil si svou pozici.
Röhmovi oponenti v nacistickém hnutí,
jako byl Himmler,
začali šířit myšlenku, že Röhm chce převzít moc,
svrhnout Hitlera a pokračovat ve své vlastní revoluci.
Podařilo se jim Hitlera přesvědčit,
že je to přímá hrozba a musí jednat.
A Röhmova sexualita byl nástroj, který mohli použít k jeho zastavení.
Léto 1934.
Hitler pozval Röhma a další vysoké důstojníky SA
na zasloužený odpočinek u Tegernsee v Bavorsku.
Všichni si tam užívali krásné letní dny.
Vidíte, že Röhm u toho jezera
neplánoval žádný puč.
Myslel, že je na dovolené.
Je časné ráno, 30. června 1934.
Ernst Röhm spí v hotelovém pokoji.
Hitler a Goebbels jedou do Bavorska.
Hitler šel ihned do toho hotelu u jezera Tegernsee.
Se svým oddílem SS
vrazil do Röhmova pokoje.
A obvinil Röhma z vlastizrady.
- Obléct! - Ven!
Röhm byl možná zmatený
a myslel si, že jde o nedorozumění.
Další vysocí důstojníci SA a Röhm byli zatčeni
a převezeni do věznice Stadelheim v Mnichově.
Šest z nich bylo na místě zastřeleno.
O dva dny později se Hitler rozhodl
Röhmovi nabídnout, aby se zastřelil.
Röhmova odpověď byla,
že jestli ho má někdo zabít, musí to být Adolf.
Až když se Röhm odmítl sám zabít,
zastřelili ho dva důstojníci SS.
30. června a následující dva dny
bylo zastřeleno přes 90 lidí
a zatčeno dalších tisíc lidí.
Mezi nimi byli Ernst Röhm a někteří jeho muži z SA,
ale i političtí oponenti a poslanci parlamentu.
To byla první státem posvěcená masová vražda nacistického režimu.
KAPITÁN RÖHM POPRAVEN
PŘES 30 VŮDCŮ ZABITO
Veřejnosti bylo řečeno,
že ti lidé plánovali proti Hitlerovi puč,
ale veřejnost tomu nemusela nezbytně věřit.
Hitler ty vraždy ospravedlnil tím,
že sexuální zhýralosti v SA nabyly takových rozměrů,
že poškozovaly pověst národního socialismu.
HOMOSEXUÁLOVÉ V HNĚDÝCH KOŠILÍCH
Hitler ve své řeči uvedl:
„Byl bych osobně rád, aby každá matka mohla nabídnout svého syna SA,
straně nebo Hitlerjugend,
beze strachu o jeho morální či sexuální narušení.
Chci v důstojnících SA vidět muže, a ne odporné lidoopy.“
Byl to obrovský skandál.
Bylo to ve všech novinách a na první straně.
Dal jsem příkaz zastřelit viníky účastnící se této zrady.
Dal jsem příkaz
odstranit vředy otravující naši vnitřní studnu.
Musel jsem to slyšet v rádiu,
protože si jasně pamatuji ten moment,
kdy mi došlo, co se děje.
Bylo to děsivé,
ať jste byli homosexuálové či ne.
Mohlo se to stát každé lidské bytosti.
A ukázalo se, jaký Hitler doopravdy je.
Když se SS stalo hnací silou ve vraždách členů SA,
Himmler opět demonstroval svou oddanost Hitlerovi.
A Hitler jeho oddanost odměnil splněním Himmlerova přání,
což bylo odloučení SS od SA.
SS nyní spadalo přímo pod Hitlerovo velení.
A to Heinrich Himmler celou tu dobu chtěl.
Tím byla scéna připravená pro Himmlerův vzestup a jeho kariéru.
Po vraždách členů SA
převzal velení nad policií všech německých států.
Nakonec se stal hlavou všech německých policejních sil,
vrchním velitelem SS a gestapa v jedné osobě.
Heinrich Himmler se stal vůdcem v boji proti homosexualitě.
Jeho cílem bylo homosexualitu vyhladit.
„Homosexualita sráží veškeré úsilí
a ničí stát od základů.
Protože jen ti, kdo mají hodně dětí,
mají právo na světovou moc a vládu nad světem.
Homosexualita musí být potlačena za každou cenu,
jinak to bude znamenat konec Německa a konec germánského světa.“
Jsme mečem revoluce.
Jediný nepřítel dál páchající škody
je ten, který je mrtvý a vyhlazený z povrchu zemského.
Ty původní růžové seznamy
nyní padly do rukou německé policie,
ale i gestapa.
Došlo k nevídané vlně perzekucí a trestního stíhání.
Gayové byli stíháni přímo na základě paragrafu 175.
Transsexuálové a lesby byli také stíháni nacistickým režimem,
ale nepřímými a složitějšími cestami.
Řekli o nich, že jsou „asozial“
nebo nezapadají do Volksgemeinschaftu.
Mnohé překvapilo,
jak rychle policie zasahovala.
A jak rychle jste skončili u soudu.
Nevěděli, jak se mají bránit.
Měli doma adresáře,
které byly použity u soudu jako důkazy.
Po lidech se žádalo, aby udávali, a němečtí obyvatelé to plnili.
Sousedi se dívali, jestli máte hosta.
Jestli zatahujete závěsy v ložnici.
Sousedi hlásili, když ženy nosily kalhoty a vypadaly jako lesby.
Byl to apel na policii, aby odstranili tyto jedince,
kteří už nesmí být trpěni v národně socialistickém Německu.
Mezi lety 1933 a 1936
Manasse hledal způsob,
jak žít někde mimo Německo.
Snažili se scházet, ať už v Berlíně
nebo v různých městech, kde hrál Gottfried tenis,
aby se mohli dál vídat.
Muselo to být velice vyčerpávající a depresivní.
Byla to mladá láska.
Jejich bezstarostnost se náhle změnila v palčivý problém,
jak se dostat pryč do bezpečí.
Došlo k poslednímu setkání.
Byla to jejich poslední společná noc na dlouhé roky.
Gottfried převedl na Manasseho peníze
z výher mnoha různých turnajů.
Díky tomu mohl Manasse emigrovat začátkem roku 1936 do Palestiny,
kde byl v bezpečí.
V témže roce Gottfried ztratil i Lisu, která zažádala o rozvod.
Z jejích pozdějších dopisů víme, že toho vždy litovala.
Ale byla přesvědčená,
že se nemůže vyrovnat Gottfriedově velké lásce,
tenisu.
Řekla, že kdyby s ním dál takhle žila,
musela by se vzdát všeho, co pro ni bylo důležité.
Už pro ni vedle něj nebylo místo.
Jedním z největších tenisových zápasů Gottfrieda von Cramma
byl Davis Cup ve Wimbledonu v roce 1937.
Jeho protivníkem byl Američan Donald Budge.
Gottfried patřil v té době k nejoblíbenějším sportovcům světa.
Nacistický režim od něj čekal, že vyhraje.
Přišlo 15 tisíc diváků, včetně královny Marie.
Přítomni byli diváci z celého světa.
To do té doby nemělo obdoby.
Tento zápas je dodnes považován
za jeden z největších tenisových zápasů všech dob.
Donald Budge vyprávěl anekdotu,
že Gottfriedovi těsně před zápasem
údajně volal Hitler
a hrozil mu, že když nevyhraje,
nemůže ho dál chránit.
Finále Wimbledonu.
Je to zápas dvou velikánů,
německého esa, barona von Cramma,
a Donalda Budge z Kalifornie,
wimbledonského vítěze a letos neporazitelného Yankeeho.
Budge nyní v bližším dvorci.
Shoda.
Hra se odvíjela tak, že většinou Gottfried
spíš vyhrával.
Výhoda pro Cramma.
Ticho, prosím.
Budge nyní ve vzdáleném dvorci.
Na konci, v pátém setu, prohrál 8:6.
A zachoval se ve stylu, který ho proslavil.
Vzdal poctu vítězi.
Milý Done, blahopřeji ti ke skvělé hře.
Myslím, že si zasloužíš vyhrát každý šampionát na světě.
Ale pokusím se tomu zabránit.
Jsi úžasný sportovec.
To je od tebe laskavé, Donalde. Mockrát děkuji.
Publikum to potěšilo. Všichni pochopili,
že tento tenista
hraje za nacistické Německo, ale neztotožňuje se s ním.
Proto se nabízela otázka:
Slouží ještě režimu?
Po své porážce vyrazil Gottfried na světové turné
a přejížděl z jednoho turnaje na druhý.
Na jedné tiskovce se ho ptali,
co si myslí o perzekuci Židů v Německu.
A on se jasně vyjádřil, že s tím nesouhlasí.
Netajil se svou nechutí vůči národnímu socialismu.
Dostával se tak do čím dál ožehavější situace.
SVOBODNÉ NĚMECKÉ RAKOUSKO VÁS VÍTÁ
JEDEN LID, JEDNA ŘÍŠE, JEDEN VŮDCE
Z Rakušanů se přes noc stali nacisté.
Na Heldenplatz se sešlo 400 tisíc lidí,
kteří ho vítali.
Jako vůdce a kancléř německého národa a říše
prohlašuji tváří v tvář německé historii
vstup mé rodné vlasti do německé říše.
Heil! Heil!
ŽIDOVÉ JSOU ZLOČINCI
Ulice po celém městě byly plné plakátů s nápisem:
„Židům vstup zakázán“.
Byly všude, kam jste se podívali.
NEÁRIJSKÝ PODNIK HERZMANSKY JE ZASE ÁRIJEC
Ale pořád jsem chodil ven.
Potuloval jsem se po městě.
A najednou jsem zahlédl dav lidí.
Moje teta Gretel tam klečela
a byla donucena drhnout kartáčkem na zuby ulici.
ŽID
Den po Hitlerově příchodu přišel tento dopis v modré obálce.
„Milý Walteře,
co jsi mě přijel navštívit, v Budapešti se všechno zhoršilo.
Už bys ji nepoznal.
Slýchám hrozné zprávy i z Vídně.
Jak se máš? Jsi v bezpečí?
Moji rodiče se museli vzdát svého podniku, i když konvertovali.
Snaží se nás dostat do ciziny,
ale nemáme žádné příbuzné ani přátele,
kromě tebe.
Nacisté jsou všude a já se moc bojím.
Nemůžeš nám nějak pomoct?
Co budeš dělat ty?
Jestli odjedeš, vezmi mě s sebou. Rychle mi odepiš. Tvůj Lumpi.“
Byl to zoufalý dopis.
Neodpověděl jsem na něj,
protože jsme sami byli
ve Vídni ve velmi prekérní situaci, když ten dopis přišel.
Jednou v noci,
ve dvě ráno, přišli do našeho bytu
a odvedli mého otce.
Odvezli ho do Dachau.
Bylo to hrozné. Jak bych mu mohl pomoci?
Ano…
to pro mě znamenalo konec Lumpiho.
Požehnaný jsi Ty, Hospodine, Bože náš, Králi všehomíra…
…jenž jsi nás posvětil Svými přikázáními
a přikázal nám zapalovat šabatové světlo.
V noci z 9. na 10. listopadu 1938
po celé říši proběhl Listopadový pogrom,
dlouho označovaný také jako Křišťálová noc.
Byly vypalovány synagogy
a židovské podniky po celém Německu.
Obytné domy byly také zapalovány, pleněny, rabovány a ničeny.
Zatkli mnoho Židů a odvezli je do koncentračních táborů.
Pro Charlotte a Toni to musela být velice úzkostná doba.
Rozhodly se uprchnout do Československa.
Myslely, že tam budou ve větším bezpečí.
Prozatím.
Byl chladný březen,
když se Gottfried vracel domů po šestiměsíčním světovém turné.
První večer po návratu
večeřel s matkou a svými bratry.
Ta večeře se konala v Brüggenu,
kde se rodina sešla.
Když vtom uslyšeli klepání na nebeskou bránu.
Babička vyšla ven a vrátila se úplně bledá. Řekla:
„Gottfriede, musíš jít ven.“
Byli tam dva gestapáci, kteří ho ihned odvedli.
A zavřeli ho do vězení.
To zatčení sehráli velice teatrálně.
Mohli poslat dopis, aby se dostavil na policejní stanici.
Ale podle mě to byl úmysl nacistického režimu,
provést to veřejně.
GOTTFRIED VON CRAMM ZATČEN V NĚMECKU
14. května 1938
byl Gottfried odsouzen k roku vězení za porušení paragrafu 175.
Důvodem byl jeho pětiletý vztah s Manassem Herbstem.
„Přitěžujícím faktorem byl fakt,
že obžalovaný se oddával homosexuálním aktivitám
krátce po vstupu do manželství.
Nejzávažnějším faktem bylo, že obžalovaný,
vzhledem ke své pozici v německém sportu
a proslavenosti po celém světě,
neváhal
a oddával se pohlavnímu styku s galicijským Židem.“
Bylo štěstí, že Manasse Herbst
už dříve opustil Německo.
Jinak by to nepřežil.
Odhaduje se, že během Třetí říše bylo obviněno sto tisíc mužů
na základě německého zákona namířeného na homosexuály.
Odhaduje se, že 50 tisíc z nich
bylo odsouzeno.
Zhruba 5 000 až 15 tisíc z nich
zahynulo v koncentračních táborech.
Koncentrační tábory
byly od začátku nástrojem nacistického teroru.
Vězni obvinění z homosexuality
byli podrobeni velmi brutálnímu zacházení.
Stěží se dočkali solidarity od ostatních skupin vězňů.
ODZNAKY PRO VĚZNĚ V TÁBORECH
Homosexuálové nosili růžový trojúhelník.
SVĚDCI JEHOVOVI, HOMOSEXUÁLOVÉ, ANTISOCIALISTI
Byli nasazeni na nucené práce v těch nejdrsnějších podmínkách.
Jejich strava byla katastrofální,
takže řada vězňů zemřela na nevýslovně kruté podmínky.
Některé vězně zneužili na lékařské experimenty,
které ne vždy přežili.
Bylo také možné se nechat vykastrovat
s příslibem,
že pak budou moci opustit koncentrační tábor.
Z řady dokumentů však víme,
že mnohé z nich ani pak nepropustili.
Řada vězňů obviněných z homosexuality,
často na základě udání,
pobyt v táboře nepřežila.
Jejich stíhání dosáhlo vrcholu mezi lety 1937 a 1939.
Těsně před tím, než Hitler rozpoutal válku v Evropě.
Nebylo to totéž jako genocida Židů.
Nacisté nemysleli, že je nutné zabít všechny homosexuály.
Chtěli jen homosexualitu vymýtit.
V roce 1941 Hitler předal úkol
takzvaného konečného řešení židovské otázky Heinrichu Himmlerovi.
Heinrich Himmler tak dostal příkaz,
vyhladit všechny Židy v Německu i celé Evropě.
V Československu si Cizinecká policie přišla pro Charlotte.
Byla zatčena,
když s Toni oslavovala jejich desetileté výročí.
Měla být internována do koncentračního tábora.
Toni zpanikařila a běžela na švýcarský konzulát.
Uvědomila úřady, že Charlotte je Američanka.
Takže nakonec Charlotte posadili na loď a poslali do New Yorku.
Toni pohotově vymyslela, jak ji dostat z té situace.
Jinak by skončila ve vyhlazovacím táboře.
Rozdělilo je to do konce života.
Už se nikdy neviděly.
1945 KONEC VÁLKY
Hledal jsem Lumpiho celý svůj život.
Chtěl jsem zjistit, kde je a co se mu stalo.
PRACOVNÍ TÁBOR HARKA, MAĎARSKO 1946
Tyto záběry vidím až teď.
Teprve teď vyšlo vše najevo.
Byl v pracovním táboře, kde umřel hlady.
Je hrozné pomyslet, že zemřel takhle.
To si nezasloužil.
OBĚTI Z HARKY
Hrůza.
Pak jsem uviděl
fotku velkého kamenného náhrobku a desky se jménem
Fülöp Loránt, 24 nebo 25 let.
Jak se říká ve Vídni, to se nedá „verkiefeln“.
Znamená to, že to nedokážete pochopit.
Jo.
Jsem rád, jestli jsem trochu přispěl k tomu,
aby se na Lumpiho nezapomnělo.
Tato neznalost osudu vašich milovaných
je bohužel typická pro řadu židovských obětí,
o nichž jsme se dozvěděli až později, nebo nikdy,
že byly zavražděny.
Přeživší homosexuálové by chtěli mluvit o svém osudu, ale nemohou.
Je to moc nebezpečné.
Po roce 1945
nebylo stíhání homosexuálů národními socialisty
uznáno jako bezpráví.
Západní Německo přijalo nacistický paragraf 175.
Společnost je vnímala jako zločince a úchyly.
Rodiny dál mlčely. Historici to nezkoumali.
Jejich stíhání pokračovalo.
KRIMINÁLNÍ PŘÍPAD GOTTFRIEDA VON CRAMMA
V roce 1951 Gottfried, jako mnozí homosexuálové,
chtěl, aby jeho odsouzení podle paragrafu 175
bylo odstraněno z jeho rejstříku.
Jinak by nedostal víza potřebná k účasti na turnajích v USA,
Velké Británii či Francii.
Došlo k soudnímu řízení
a Manasse Herbst se vrátil do Německa,
poprvé v roce 1951.
Vrátil se do země, která ho chtěla vidět mrtvého.
Gottfried a Manasse se viděli poprvé po mnoha letech.
Lisu také vyslýchali.
Potvrdila, že Manasse měl s Gottfriedem vztah.
Na okamžik se neohroženě spojili ve svobodě,
kterou zažívali koncem 20. let.
A to v konzervativních padesátkách. Před německým soudem.
Stejně jako u ostatních homosexuálů bylo i Gottfriedovi upřeno vykoupení.
Nedostal víza na nejvýznamnější tenisové turnaje.
Vyhrál jiné turnaje v zemích, kde měl dovoleno hrát,
ale nemohl hrát na těch významných,
protože byl dál zločinec podle nacistického paragrafu 175.
Emigroval jsem do USA
v roce 1939 a žiju tu šťastně až dodnes.
Stal jsem se skladatelem a celý život jsem skládal hudbu.
Někoho jsem poznal. Myslím, že to bylo v roce 1959.
Jmenuje se Howard Myers.
Děkuji.
Nechápu, proč kupuješ tak velký kelímek kafe.
Chovali jsme se nestydatě.
Necítili jsme žádný stud.
Šli jsme spolu na večeři s šesti sezdanými páry.
Necítil jsem stud, protože jsem nepochyboval,
že můžu dosáhnout, co si umanu.
Walter žil pro mě.
Dělal pro mě všechno v těch prvních dekádách,
když jsme byli mladší.
Teď je mu 100 let
a až v posledních 15 letech
potřeboval, abych pro něj něco dělal i já.
Stojí tu: „Doklad o uzavření manželství v Západním Hollywoodu.
Tímto potvrzujeme, že Walter Arlen a Howard Myers
byli zákonně sezdáni 2. července 2013.“
Nic se tím nezměnilo.
Bylo to jen tiché zadostiučinění.
Neměl by se s kým hašteřit.
Charlotte strávila zbytek života v Brooklynu.
Stala se herečkou.
I když byla odloučená od Toni,
vytvořila si nová přátelství v umělecké komunitě.
A řada z nich netušila, že byla dřív transsexuálka.
Podařilo se jí získat americké doklady
potvrzující, že je žena s ženským jménem.
To pro ni bylo moc důležité,
protože se tím stvrdila její ženská identita.
Přemýšlím, co bych dělala na jejím místě.
Měla bych utéct? A kam?
Po válce se Toni mohla vrátit do Berlína,
kde strávila zbytek života jako malířka a umělkyně.
Období 20. let, před sto lety,
je zářným příkladem toho, jak jsou některé svobody křehké.
Dokonce i dnes se vším tím pokrokem
v oblasti práv queerů a transsexuálů
vám ty svobody může někdo vzít.
ELDORADO TADY JE VŠECHNO SPRÁVNĚ!
SPIŽÍRNA ELDORADO
Tam, kde sídlil klub Eldorado, je teď luxusní bioobchod.
Na místě, kde lidé sledovali vystoupení transvestitů,
si koupíte drahé avokádo.
Současná berlínská scéna LGBTQ
se musela budovat znovu od základů.
A dopadlo to docela dobře.
Tato scéna teď v Berlíně vzkvétá
a je velice rozmanitá a mnohotvárná.
Ale navázala na něco? Myslím, že ne.
Nevěděli jsme nic,
a to velmi dlouho, o perzekuci homosexuálů.
A v tom smyslu současná berlínská scéna LGBTQ…
rozhodně nenavazuje…
na 20. léta 20. století.
To jsme ztratili.
Žádná jména. Žádné vzpomínky. Nic.
Po válce Západní Německo stíhalo a obvinilo 100 tisíc homosexuálů.
Asi 50 tisíc z nich poslalo za mříže.
Nacistická verze paragrafu 175 byla upravena až v roce 1969
a bez náhrady zrušena v roce 1994.
Walter Arlen složil 68 děl,
v nichž jsou podle něj jeho vzpomínky.
Veřejnost jeho hudbu objevila až v roce 2008,
díky jeho příteli, Howardu Myersovi.
Walter a Howard spolu šťastně žijí
pár bloků od Tichého oceánu.
Překlad titulků: Anna Štorkánová