Downloaded from YTS.MX
‏הלילה רק התחיל.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‏את בדיוק איפה שאת רוצה להיות.
‏את מרגישה בטוחה בעצמך, נלהבת ונראית.
‏סוף סוף, את עם אנשים שמרגישים כמוך.
‏ולרגע את שוכחת שאת שונה.
‏הלילה, הכול אפשרי.
‏ברלין הוא המקום בו הכול קורה.
‏זו בירת החטאים.
‏היו בין 80 ל-120 בתי קפה, ברים, מועדונים
‏שהיו מיועדים כמעט בלעדית ‏לאנשים מקהילת הלהטב"ק.
‏יש אנשים קווירים וטרנסים בכל מקום.
‏אחרי שהנאצים עלו לשלטון,
‏אנחנו רואים את הרדיפה ההומופובית ‏הגרועה בהיסטוריה העולמית.
‏בקושי יש תקופה אחרת בהיסטוריה
‏שבה חופש ודיכוי
‏כל כך קרובים זה לזה ‏כמו שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
‏אפילו היום יכולות להיות לך החירויות האלה, ‏והן יכולות להילקח ממך.
‏האנשים האלה חיו את החיים שאני חיה עכשיו.
‏אבל זה רק לרגע.
‏זה היה אסון לאנושות,
‏ואני הייתי חלק מהאנושות ההיא.
‏אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים
‏- ברלין ‏שנות ה-20 המאוחרות במאה ה-20 -
‏את הולכת ברחוב בברלין,
‏ואת רואה בניין בפינה
‏שיש עליו שלט נהדר בחזית,
‏שכתוב בו "כאן זה בסדר".
‏מכל מועדוני הלילה ‏שיש לנו בשנות ה-20 המוזהבות,
‏ה"אלדורדו" הוא המקום הקווירי המרהיב ביותר.
‏באלדורדו שבברלין מפציע סוג חדש של חופש,
‏שבו גייז, לסביות,
‏טרנסים וטרנסיות יכולים להיות ‏חופשיים ואדונים לעצמם בפעם הראשונה.
‏אחד האנשים שתפגשי כאן היא שרלוטה שרלאק,
‏אינטלקטואלית אמריקאית-גרמנית יהודיה.
‏היא טיילה בעולם, היא חיה באמריקה, ‏היא חיה בגרמניה, בצרפת,
‏והיא עומדת להפוך
‏לאחד האנשים הראשונים בעולם
‏שיעברו ניתוח להגדרה מגדרית.
‏אנחנו רואים שני פרצופים חדשים ‏בחיי הלילה של ברלין.
‏ליסה וגודפריד. נשואים טריים, ‏בשנות העשרים המוקדמות לחייהם.
‏הם כמו רבים אחרים שבאים לאלדורדו, ‏מוכנים להיסחף
‏ולגלות דברים חדשים, למצוא אהבות חדשות.
‏ליסה, ששמה המלא הוא לוסה פון דובנק,
‏וגודפריד פון קראם, הכירו זה את זה מילדות.
‏הם גדלו בטירות סמוכות.
‏ליסה נולדה למשפחת דובנק,
‏ומשפחתה גרה 15 ק"מ מנכס שלנו.
‏קראנו למקום "גוב החטאים",
‏כי לבני משפחת קראם ‏היה מותר לעשות שם כל מה שרצו.
‏ליסה וגודפריד רוצים את החיים היפים,
‏שמן הסתם לא מתקיימים בסביבה הכפרית הזו,
‏אלא בברלין הפרועה והמגנטית.
‏מגיע עם זה גם הרבה חופש.
‏זכויות לנשים מתחילות להינתן,
‏יש מעין הסרה של הצנזורה,
‏ולעיתונות יש הרבה יותר חופש ‏להדפיס מה שהיא רוצה,
‏וזה יוצר פריחה שלמה ‏של תקשורת קווירית מודפסת.
‏- החברה ‏אהבת נשים -
‏היו מגזינים ספציפיים לגייז, ‏היו מגזינים ספציפיים ללסביות,
‏והיו אפילו מגזינים ספציפיים לטרנסוויסטים.
‏עכשיו אפשר לדבר על מין יותר בפתיחות ‏משאפשר היה בעבר.
‏אנשים מרגישים
‏שמתרחשת מהפכה שלמה של הסדר המיני.
‏ואז ליסה וגודפריד מגלים עולם חדש לחלוטין.
‏והאלדורדו היה כמו מילה נרדפת ‏למשהו חדש שקורה.
‏אז באמצע מועדון הלילה הנהדר והנוצץ הזה,
‏סביר להניח שהייתם מופתעים
‏לפגוש מישהו שמכיר אישית את אדולף היטלר.
‏שמו של האדם הזה הוא ארנסט רוהם,
‏הוא דוגל בעמדות פוליטיות ‏אלימות ואנטישמיות נוראיות,
‏והוא אחד מהאסטרטגים והאדריכלים המרכזיים ‏של עליית הנאצים לשלטון.
‏רוהם הוא חייל פנאטי שמסור למלחמה ולהרג, ‏ואף מאוהב בהם.
‏וכלאומן טהור,
‏הוא מעולם לא התגבר ‏על הפסדה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
‏אדולף היטלר וארנסט רוהם ‏נפגשו בתנועת הימין כבר ב-1919.
‏במהרה הם הפכו לחברים קרובים, ‏מה שנמשך לאורך שנים רבות.
‏הם התחברו על רקע החלום
‏להפוך את הנאצים ‏לתנועה שמסוגלת לעלות לשלטון,
‏שהוא חלום רחוק בינתיים.
‏אז ארנסט רוהם הוא גיי,
‏הוא סקרן למדי לגבי היותו גיי,
‏יש לו הרבה מאהבים ומכרים גייז.
‏ההומוסקסואליות שלו היא סוד גלוי ‏ומשהו שריכלו עליו.
‏סביר להניח שהיטלר מודע לשמועות על רוהם.
‏אבל נראה שהפוטנציאל של רוהם להועיל לו ‏חשוב לו יותר.
‏בנקודה מסוימת היטלר צוטט כמי שאמר,
‏"חייו האישיים לא מעניינים אותי, ‏כל עוד הוא שומר על הדיסקרטיות הנחוצה."
‏אבל כפי שנראה, ‏הדיסקרטיות הנחוצה לא תמיד נשמרה.
‏המועדון הזה משך
‏ספקטרום מדהים של אנשים
‏מבחינת עמדותיהם הפוליטיות ‏או השקפות העולם שלהם.
‏- אלדורדו ‏כאן זה בסדר! -
‏מה שהאלדורדו באמת מייצג
‏זה את חלון החיים הקוויריים של ברלין לעולם.
‏כמה מהמופיעים הקוויריים באלדורדו
‏הופכים לכוכבי מיינסטרים אמיתיים ‏בתקופה הזו,
‏ואחת מהם היא קלייר וולדוף.
‏"זרקו את כל הגברים מהרייכסטאג!
‏"זרקו את כל הגברים מהפרלמנט המדיני!
‏"וזרקו את כל הגברים מבית האחוזה!
‏"נהפוך את זה למקלט לנשים!"
‏אם היית מגיע לאלדורדו לבד, ‏היית צריך לשלם לרקדן שעובד במקום
‏שילווה אותך ברחבה.
‏אפשר היה ממש לבחון
‏את אשליית המגדר הזו, ‏המפורסמת כל כך לגבי האלדורדו.
‏לילה אחד שרלוטה פוגשת מישהי כמוה.
‏לא רק שהיא אינטלקטואלית כמו שרלוטה,
‏היא גם טרנסית.
‏שמה הוא טוני אבל.
‏בניגוד לשרלוטה, ‏היא לא יודעת מה לעשות עם זה.
‏היא בדיוק ברחה מנישואים נוראיים,
‏היא מבוגרת ממנה בכעשר שנים.
‏אבל השתיים הופכות לבלתי ניתנות להפרדה.
‏מערכות יחסים כאלה בין נשים טרנסיות ‏הן למעשה שכיחות מאוד.
‏בלי קשר לאוריינטציה המינית שלנו,
‏אנחנו מפתחות אחוות נשיות עמוקות,
‏שלפעמים חוצות את הגבול ‏והופכות לקשר של נאהבות או שותפות לחיים.
‏בחלקו, זה מפני שאנחנו חיות ‏בעולם שבו אין הרבה אנשים כמונו,
‏אז כשאנחנו פוגשות מישהי כמונו,
‏אנחנו יוצרות ‏מחויבויות משפחתיות עמוקות זו לזו,
‏לא משנה באיזו צורה.
‏טוני ניסתה במשך שנים רבות ‏לחיות את חייה כאישה,
‏אבל היא לא יודעת לאן ללכת.
‏לשרלוטה שרלאק יש את התשובה.
‏היא מכירה לטוני את מגנוס הירשפלד.
‏גם מגנוס הירשפלד מגיע לאלדורדו.
‏הוא אוהב להשקיף על החיים הקוויריים.
‏הוא סלבריטאי, בזכות עצמו.
‏כולם יודעים מיהו.
‏הוא סקסולוג.
‏מרתק אותו ללמוד את מיניות האדם
‏ואת התפקידים המגדריים.
‏בבסיס, הוא מאמין שגייז וטרנסים
‏יכולים להשיג שחרור ואת הזכויות שלהם
‏דרך הכלים של המדע.
‏הוא מפרסם, בקצב מטורף,
‏ספרים, עלונים, את ההרצאות שלו.
‏הוא ארגן את ארגון זכויות הגייז ‏הראשון בעולם ב-1897.
‏במפת העיר הקווירית של ברלין,
‏יש מקום מרכזי אחד לחשיבה פרוגרסיבית,
‏וזה המכון למדע מיני של מגנוס הירשפלד.
‏יש מוזאון בו אפשר לראות דברים ‏כמו תחתונים מקושטים בגדילים
‏שחייל גרמני לבש במלחמת העולם הראשונה.
‏אפשר למצוא שם דילדואים, כל מיני דברים.
‏הוא כלל מרחב למגוון שירותים עבור כל האנשים ‏שזקוקים לייעוץ לגבי מערכות היחסים שלהם,
‏כל סוג של מחלת מין, ‏מידע על הפלה או היריון…
‏הרשימה נמשכת עוד ועוד.
‏המכון הוא גם מקום חברתי עבור אנשים.
‏זה היה המרכז שאנשים קווירים הלכו אליו, ‏מעין סביבה קהילתית.
‏רק עצם הידיעה שהמכון שם
‏היא פיסת מידע חשובה ‏עבור רבים בקהילה בברלין.
‏אחד הדברים שהמכון מתמחה בהם
‏הוא הזהות הטרנסית וטיפולי טרנס זמינים
‏עבור אלה שמתקשים עם המגדר שקיבלו בלידה.
‏עבור ארנסט רוהם, ‏מגנוס הירשפלד מגלם את האויב.
‏הוא יהודי, סוציאל-דמוקרט,
‏והוא נאבק למען טרנסים וטרנסיות
‏ובשום אופן לא מאשר
‏את האידיאולוגיה הגברית של ארנסט רוהם.
‏עם זאת, יש להם משהו במשותף. ‏הם לא הומוסקסואלים באופן גלוי.
‏מגנוס הירשפלד יודע ‏שהוא יאבד את המוניטין שלו כמדען,
‏וארנסט רוהם יודע שהוא יסולק מהמפלגה.
‏נראה שלארנסט רוהם היה ביטחון רב ביותר
‏בכך שחברותו האישית עם היטלר
‏וההיסטוריה האישית הארוכה שלו איתו ‏יגנו עליו,
‏גם מבחינת כלל הציבור ‏וגם מבחינת התנועה הנאצית.
‏וזה מאפשר לו להיות פזיז למדי ‏בנוגע לחייו האישיים.
‏"דוקטור היימסות' היקר,
‏"ראשית, לחיצת יד ממני.
‏"אני זוכר מספר תחושות ומעשים ‏שכוונו לבני אותו מין עוד מילדותי.
‏"אבל שכבתי גם עם נשים רבות,
‏"גם אם אף פעם לא בעונג רב."
‏אין ראיות רבות לחייו הפנימיים של רוהם,
‏אבל יש לנו תיבת אוצר אחת בנושא הזה.
‏זו שורת מכתבים שהוא כתב לחבר
‏בשם ד"ר קרל-גונתר היימסות'.
‏כל הנשים מגעילות אותי.
‏"אני לא אומלל לגבי הגישה שלי,
‏"אפילו שהיא גרמה לי ‏לקשיים משמעותיים לפעמים.
‏"בפנים, אולי אני אפילו גאה בה.
‏"אני מאמין בזה, לפחות."
‏ובמכתבים האלה,
‏נראה שביטחונו של רוהם ‏לזהות את עצמו כהומוסקסואל הולך וגדל.
‏זה רגע בו הרעיון של מיניות עצמה,
‏הטרוסקסואליות, הומוסקסואליות, מה שלא יהיה,
‏הרעיון שמיניות היא דבר קוהרנטי שיש לאדם,
‏הוא עדיין טרי למדי ונמצא בהתפתחות.
‏אבל יש עוד מציאות.
‏גרמניה לא מורכבת רק מערים,
‏אלא גם מהרבה עיירות וכפרים קטנים.
‏מה שקורה בברלין ובערים גדולות אחרות ‏זר לרבים מתושבי אותם מקומות.
‏השינוי המהיר הזה מפחיד אותם.
‏קצב השינוי הוא מקור לתסכול עבור כולם, ‏פחות או יותר.
‏אם אתה רדיקל, ‏אז השינוי מתרחש ממש לאט מדי מבחינתך.
‏מצד שני, אם אתה שמרן,
‏אתה צופה בכל מה שמעניק לחייך ‏עומק ומשמעות נשטף ונעלם.
‏והחוויה של להיות מאוים על ידי השינוי הזה
‏נותנת לפאשיסטים קרקע פוריה ‏להפיץ בה את רעיונותיהם הרעילים.
‏אנחנו רוצים ללמד את כל הגרמנים
‏שאין חיים ללא חוק.
‏ואין חוק בלי עוצמה.
‏ואין עוצמה בלי כוח.
‏וכל כוח חייב לשכון בתוך העם.
‏הוא תמיד היה נשמע לי כמו היטלר כשהוא נאם.
‏כמו משוגע.
‏כל הצעקות האלה והדברים שהוא אמר.
‏וכמובן שהוא דיבר על היהודים.
‏היה נורא להקשיב לזה.
‏לא בחנתי זאת יותר לעומק.
‏הייתי אדם צעיר תמים מאוד.
‏התאהבתי.
‏הייתה לנו וילה בסאורברון,
‏שבה בילינו את הקיצים שלנו.
‏ועוד מישהו שהגיע לשם ‏לחופשה בכל שנה היה לאמפי.
‏וככה הכרתי אותו.
‏הוא גר בבודפשט, ואני בווינה.
‏לאמפי ואני התחברנו.
‏עשינו הרבה דברים ביחד.
‏אהבתי אותו. למה לא?
‏שנינו היינו יהודים,
‏אבל זה לא הדאיג אותנו.
‏היינו רחוקים למדי מהכול.
‏אבל הצרות היו באוויר.
‏לא רק בברלין ובגרמניה, אלא בכל אירופה.
‏אז ב-1931 היטלר ממנה את רוהם ‏לתפקיד ראש האס-אה.
‏האס-אה הוא הכוח הצבאי למחצה של הנאצים. ‏הם עושים את העבודה המלוכלכת.
‏הם מערערים את יציבות הדמוקרטיה,
‏הם רבים עם אנשים ברחוב, ‏הם מכים אנשים מחוץ לאירועים.
‏תחת רוהם, הכוח הזה גדל ‏ומנה שלושה מיליון חברים.
‏זה מהווה עמוד שדרה ‏ומעין ביטוח חשוב מאוד לתנועה הנאצית.
‏האס-אה הוא חלק גדול מאוד ‏מהתוכנית הנאצית להשתלט על גרמניה
‏ולבסס אימפריה טהורה מבחינת גזע,
‏נטולת יהודים, נטולת קומוניסטים, ‏נטולת אנשים בעלי מוגבלויות,
‏נטולת צוענים ונטולת קווירים.
‏האס-אה מגייס את חבריו
‏בעיקר מקרב גברים צעירים ‏מהמעמד הנמוך והמעמד הבינוני-נמוך.
‏בגלל דרישות הכניסה הנמוכות שלו,
‏הוא מושך לא רק לאומנים קיצונים,
‏אלא גם אאוטסיידרים, ‏טיפוסים אקסצנטריים ולא מעט פושעים.
‏קרל ארנסט הוא חייל סער
‏שרוהם כנראה פוגש ומגייס ‏מתוך עולם חיי הלילה הזה של ברלין.
‏וארנסט מצטרף לאס-אה ‏והופך לאיש יד ימינו של רוהם בארגון.
‏עבודותיו של איש האס-אה, קרל ארנסט, בברלין
‏הן כמאבטח במועדוני לילה של גייז ‏וכנער שליחויות במלון.
‏אחרי שהצטרף לאס-אה, ‏ארנסט מתחיל לפתח שאיפות פוליטיות משלו,
‏אפילו כשהוא חי חיים כפולים כגיי.
‏אז אם חושבים על חייו של רוהם בצבא, ‏בארגונים הימניים הצבאיים למחצה האלה,
‏הוא מישהו שבונה סביבו ‏סביבה חד-מינית לחלוטין.
‏אתם חיים יחד, אתם מתקלחים יחד,
‏אתם יוצאים לרחובות ‏ומכים יהודים וקומוניסטים יחד,
‏ולכל זה יכול להיות ‏מעין מטען ארוטי או מיני.
‏יש איזושהי היפר-גבריות.
‏"אנחנו עד כדי כך גברים,
‏"שנשים למעשה מגעילות אותנו. ‏אנחנו לא רוצים להסתכל עליהן או לגעת בהן,
‏"וזה לא הופך אותנו לנשיים, ‏זה רק הופך אותנו ליותר גברים."
‏לחיי התנועה!
‏יש אדם בתנועה הנאציונל-סוציאליסטית
‏שאת האיום שלו ‏ארנסט רוהם לא העריך מספיק במשך זמן רב.
‏מדובר ברייכספיהרר אס אס היינריך הימלר.
‏כגבר צעיר, הימלר מאוד מתעניין
‏באחוות גברים.
‏יחד עם זאת, הוא חושש
‏מהמשיכה ההומו-ארוטית ‏שיכולה להיוולד מתוך האחוות האלה.
‏בשלב הזה היינריך הימלר מנהיג את האס-אס, ‏את ה"שוצשטאפל".
‏ארגון האס-אס הצבאי למחצה הקטן יותר ‏נמצא מתחת לאס-אה של רוהם, הגדול בהרבה.
‏אז רוהם והימלר מתחרים במובן מסוים.
‏על מנת להרחיק את עצמו ‏מהאס-אה ומהמוניטין ההומוסקסואלי שלו,
‏הוא הופך את האס-אס לארגון עילית.
‏זה כולל את הרעיון שאידיאלית, חברי הארגון ‏צריכים להיות בלונדינים עם עיניים כחולות.
‏עבורו, מראה חיצוני הוא ראיה לדם ארי "טוב".
‏בשנים האלה גודפריד פון קראם הופך לכוכב.
‏אחרי שני משחקים צמודים ביותר, ‏האלוף הגרמני קורע שריר
‏ומשם לא באמת מסוגל להתחרות מול פרי.
‏גודפריד התחיל לשחק טניס בגיל עשר.
‏בגיל 13 הוא החליט ‏שיהפוך לשחקן הטניס הכי טוב בעולם.
‏כשהוא מגיע לברלין,
‏הוא מצטרף למועדון טניס מפורסם מאוד, ‏"רוט-וייס",
‏שאחד מחבריו הוא הרמן גרינג,
‏שבהמשך יהיה שר הפנים ‏בממשלה הנאציונל-סוציאליסטית.
‏גודפריד הוא גבר חתיך וגבוה.
‏יש לו עיניים כחולות, שיער בלונדיני.
‏הוא מגלם את אב הטיפוס של הארי.
‏בשלב מוקדם מבקשים ממנו ‏שיצטרף למפלגה הנאצית.
‏אנחנו יודעים שגודפריד מסרב,
‏מה שיהפוך ‏לבעיה יותר ויותר גדולה לאורך השנים.
‏כמובן שאנחנו לא יודעים פרטים ‏לגבי המפגש הראשון ביניהם,
‏אבל אנחנו יודעים שגודפריד מכיר גבר צעיר,
‏שגילו זהה לשלו.
‏לגבר הצעיר הזה קוראים מאנהסה הרבסט.
‏גודפריד ומאנהסה ‏בהחלט מגיעים מעולמות שונים מאוד.
‏מאנהסה מגיע ממשפחה יהודית ‏בשויננפרטל הענייה.
‏הוא שחקן.
‏כדי לשמור על ראש מעל המים, ‏הוא עובד בבר ב"ג'וקי",
‏מועדון ג'אז קטן ‏במרחק כמה בלוקים מהאלדורדו.
‏אולי היה שם רגע של הכרה.
‏יש איום רציני אחד על גברים הומוסקסואלים.
‏פסקה 175.
‏- העונש על יחסי מין אסורים בין זכרים ‏הוא מאסר -
‏הפסקה קובעת שיחסים הומוסקסואליים בין גברים ‏הם עבירה פלילית.
‏אבל קשה ליישם זאת,
‏מפני שבתי משפט רבים דורשים ראיות ליחסי מין
‏או למעשים "דמויי מין",
‏וזו לא משימה קלה עבור המשטרה.
‏במקום לבצע מעצרים בברים ‏או לערוך פשיטות על מקומות,
‏מה שהם עושים זה לנהל "רשימות ורודות".
‏אלה רשימות של אנשים ‏שהם חושדים או יודעים שהם הומוסקסואלים.
‏לעיתים קרובות לא ידעת זאת, כי לא הואשמת,
‏אבל אנחנו יודעים ‏שהרשימות הוורודות האלה כללו אלפי שמות.
‏- שם פרטי: יוזף ‏קטגוריה פלילית: סעיף 175 -
‏אבל בגודפריד יש מעין חופש פנימי, ‏וכשהוא מתאהב,
‏הוא מממש את האהבה הזו.
‏גודפריד ומאנהסה מתחילים להיפגש באופן קבוע ‏אחרי המפגש הראשון ביניהם.
‏ליסה יודעת על הכול, כמובן.
‏שום דבר לא נעשה בחשאי, הם חיים זאת בגלוי.
‏מה את עושה?
‏בוא הנה! קדימה!
‏והשלושה מתחילים לקיים עכשיו ‏צורה חדשה של מערכת יחסים,
‏ונראה שהיא עובדת.
‏עבור ליסה, המעבר לברלין הוא שחרור.
‏היא רוצה לחיות בעצמאות ‏ולחוות את עצמה בצורה חדשה.
‏במהרה היא מתחברת
‏עם הנשים המודרניות שהופיעו בברלין,
‏עם סופרות, ספורטאיות וצלמות.
‏גם ליסה עצמה מצלמת.
‏היא רקדנית ג'אז נלהבת, רוכבת סוסים,
‏היא משחקת הוקי והופכת לאלופת גרמניה.
‏וזה מגיע מתנועה שמתחילה ‏עוד לפני שנות ה-20 של המאה ה-20,
‏ובמסגרתה אתה משחרר את עצמך מההגבלות ‏של להיות לבוש בבגדים או להישאר בתוך הבתים.
‏יש לה מעין טון מחוספס, ‏והיא הולכת בדרך שלה.
‏היא התחילה לנהל רומנים, ‏גם עם בנות זוג לסביות,
‏והיא הייתה סקרנית ‏ובעלת רוח מינית הרפתקנית בחייה.
‏מערכת היחסים בין גודפריד לליסה
‏מאופיינת באמון כמעט חסר גבול בין השניים.
‏הם יודעים שלא משנה מה יעשו, זה יהיה בסדר.
‏- קמפיין בחירות בגרמניה -
‏זה האביב של 1932. ‏היטלר מנהל את הקמפיין שלו לנשיאות,
‏והנאצים מתמודדים בבחירות לפרלמנט.
‏זמן קצר לפני העלייה לשלטון, הנאצים מגבירים ‏את האימה שהם מטילים ברחובות.
‏יש קטטות גדולות, עם הרוגים.
‏הם עושים זאת
‏בעיקר כדי להמחיש ‏את אי היציבות של הדמוקרטיה.
‏הם מציגים את עצמם כמפלגת "החוק והסדר",
‏שתבטיח את הבטיחות, הסדר והשלום ‏אחרי שתנצח בבחירות.
‏- צאו לרחובות! ‏אדולף היטלר -
‏זה לא הפחד ‏שמחבר את הציבור לנאציונל-סוציאליסטים,
‏אלא התקווה לגרמניה חזקה יותר
‏וההבטחה לעתיד מזהיר.
‏שלום, ערב טוב.
‏אז שרלוטה, טוני ואישה נוספת, דורכן ריכטר,
‏עוברות את הניתוחים שלהן,
‏והן שלוש הדוגמאות היחידות שאנחנו מכירים
‏שעברו ניתוח להתאמה מגדרית במכון,
‏ושרדו את הניתוחים האלה בהתחלה.
‏הניתוחים וההליכים השונים הללו
‏היו מסוכנים ביותר וניסיוניים מאוד.
‏אלה היו מהפעמים הראשונות בהיסטוריה
‏שבהן בוצעו מספר ניתוחים בבני אדם.
‏אנשים רצו להגיע למקום הזה ‏מכיוון שלא הייתה שום אלטרנטיבה,
‏אז המוניטין שלו היה עולמי.
‏שרלוטה וטוני ודאי מרגישות הקלה עצומה
‏שהייתה להן אפשרות לעבור את הניתוחים האלה ‏כשניתן היה לעבור אותם.
‏עכשיו, אחרי שעברו את הניתוחים,
‏הן מרגישות הרבה יותר מרוצות מהמגדר שלהן
‏ומחוזקות בנשיות שלהן.
‏שרלוטה טוענת בתדירות גבוהה ‏שאחרי הניתוח היא הכי מאושרת שהייתה מעודה.
‏אני לא יכולה לחשוב ‏על צילומים נוספים מאותה תקופה
‏שבהם רואים לא רק טרנס אחד,
‏אלא מספר טרנסים ביחד,
‏כשהם מאוד שמחים ונהנים.
‏בגרמניה באותה תקופה,
‏אם אחד מכוכבי מופעי הדראג באלדורדו
‏יוצא מהדלת כשהוא עדיין בדמות הדראג שלו,
‏אפשר לעצור אותו על הפרעה לציבור.
‏זה אומר שרוב הטרנסים והטרנסיות ‏לא יכולים לחיות כמי שהם
‏בלי לסבול מדיכוי משטרתי.
‏מגנוס הירשפלד והמכון ‏דנים עם המשטרה ומגיעים לפתרון,
‏והוא לספק לאנשים הללו
‏"מסמכי התניידות" או "אישור טרנס".
‏- ידוע כי העובדת, אווה קאטר, ‏לובשת בגדי גברים -
‏בעיקרון זו תעודה מזהה שאומרת למשטרה
‏שלא צריך לעצור את האדם הזה, ‏כי הוא תחת השגחתו של רופא,
‏ויש לו זכות חוקית להסתובב בציבור
‏בלבוש המתאים למגדר שאיתו הוא מזדהה.
‏זאת הפעם הראשונה בעולם
‏שבה יש הכרה חוקית במגדרים של טרנסים.
‏ועכשיו אנשים כמו שרלוטה וטוני
‏יכולים ללכת בחופשיות ‏כשהם נושאים את האישור הזה,
‏בלי לדאוג ששוטר יעצור אותם ויגיד, ‏"אתם עושים משהו לא חוקי".
‏אנשים טרנסים וקווירים ‏יכולים לחיות באור, בציבור,
‏וזה קורה ממש כאן בברלין.
‏אחרי כמה שנים נסעתי לבודפשט,
‏כדי לבלות שם את חופשות חג הפסחא שלי,
‏וגרתי עם לאמפי ברחוב אנדרסי.
‏אני לא זוכר את מספר הבניין. ‏זה היה קרוב לאופרה.
‏בביקור הראשון שלי צחקנו הרבה.
‏לא היה להם חדר אמבטיה ראוי.
‏היה להם רק מה שבווינה קראנו לו "לאוור".
‏אימא שלו הייתה ממלאה מים באמבט,
‏ומכניסה אליו את שנינו, עירומים.
‏וכשלאמפי ראה אותי, הייתה לו זקפה.
‏כשהוא ראה אותי עירום. הבחנתי בזה.
‏לא נגענו זה בזה באופן מיני,
‏אבל ודאי הלהבתי אותו.
‏בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, ‏היטלר מחליט לעלות לשלטון בדרכים חוקיות.
‏בעזרת תעמולה כבדה ‏הוא מנסה לזכות בקולות המצביעים
‏ולכבוש את הפרלמנט, ‏על מנת להרוס אותו מבפנים.
‏האויבים הכי גדולים של הנאצים, במובן מסוים,
‏הם הסוציאל-דמוקרטים והקומוניסטים.
‏והסוציאל-דמוקרטים צריכים לחשוב על קמפיין,
‏על משהו לעשות ‏כדי לנסות למנוע מהנאצים לעלות לשלטון.
‏- קופידון בבית החום -
‏- רוהם בוחן את מצעד האס-אה -
‏עיתונאים סוציאל-דמוקרטים משיגים עותקים
‏של מכתבים של רוהם לד"ר היימסות',
‏ומפרסמים את מה שהם קוראים לו ‏"מכתבי האהבה של ארנסט רוהם".
‏"גילויים לגבי שכיר החרב הראשי של היטלר.
‏"ולט אם זונטאג מפרסם מכתב ‏שנכתב על ידי סגן אלוף לשעבר, רוהם…"
‏עושים מזה שערורייה עצומה.
‏הסוציאל-דמוקרטים באמת חושבים ‏שיש להם כאן פתרון קסם,
‏שיעזור להם לזכות בחזרה ‏בכמה אלמנטים מהבסיס הזה.
‏במרץ 1932, כשהשערורייה פורצת,
‏היטלר זוכה ‏ב-30 אחוז מהקולות בבחירות לנשיאות,
‏שזה הרבה מאוד.
‏ביולי 1932, ‏אחרי שהשערורייה משתוללת כבר כמה חודשים,
‏הוא זוכה ב-37 אחוז מהקולות. ‏אז אפשר לראות שהשערורייה לא עבדה.
‏זה סוג של טקטיקה פוליטית כושלת.
‏אותו מין!
‏אני חושב שאם אתה רוהם,
‏כשזה מתפרסם בעיתונים, אתה בטח מת מפחד.
‏כשאין לזה השפעה,
‏והמפלגה עדיין משייטת בקלות ‏לעבר ניצחון בבחירות, לראשונה אי פעם,
‏אתה מרגיש מזוכה,
‏וחשוב אפילו יותר, ‏אתה מרגיש שאתה באמת בלתי ניתן לעצירה.
‏גרמנים, בני עמנו,
‏בנות עמנו,
‏ב-30 בינואר
‏הוטלה הקובייה בגרמניה.
‏ואני לא חושב
‏שהיריבים שפעם צחקו עדיין צוחקים!
‏זיג!
‏הייל!
‏זיג! ‏-הייל!
‏ב-30 בינואר 1933, היטלר ממונה לקנצלר.
‏- רייך קנצלר היטלר! -
‏היטלר הופך למנהיג המשטר הטוטליטרי שלו.
‏באידיאולוגיה הנאציונל-סוציאליסטית,
‏דרך החיים כבר אינה אינדיבידואלית.
‏הכול כפוף לאידיאולוגיה גבוהה יותר.
‏כל אינדיבידואל ב"פולקסגמיינשאפט"
‏חייב לשרת את התכלית העליונה הזו.
‏הנאצים מושקעים מאוד
‏ברעיונות של בריאות והיגיינה גזעית, ‏חברתית ומינית,
‏וכמובן שזה אומר ‏לייצר תינוקות בריאים וטהורים מבחינה גזעית.
‏כל דבר שמפריע להגדלת האוכלוסייה הוא רע, ‏ומהווה איום על האומה.
‏זמן קצר לפני העלייה לשלטון, האלדורדו נסגר.
‏בלי פרידה, בלי נקודת סגירה.
‏והקהילה הקווירית מאבדת ‏את אחד ממקומות המפגש הכי חשובים שלה.
‏מהרבה אנשים שהועסקו על ידי האלדורדו
‏נלקחו הרבה מההגנות שהיו עליהם, ‏כמו גם הזדמנויות עבודה.
‏ואז, בנוסף לכל שאר הדברים,
‏חזית האלדורדו ‏הופכת לשטח פרסום עבור הנאצים.
‏- אלדורדו ‏כאן זה בסדר! -
‏- הצביעו להיטלר - רשימה 1 -
‏זה בטח הקפיא לאנשים את הדם,
‏לחשוב שאפשר ללכת כל כך רחוק ‏בכיוון הקיצוני הנגדי,
‏באותו בניין.
‏האלדורדו נסגר,
‏וכל המרחבים החברתיים ‏ששגשגו במשך עשר השנים הקודמות
‏נעלמים כמעט בין לילה.
‏אנשים עדיין קווירים, אבל כבר אין להם ‏אותם מקומות ומרחבים בהם הם יכולים להיפגש.
‏הם צריכים לעשות זאת בצורה הרבה יותר חשאית.
‏ב-1933 גם חייהם של גודפריד ומאנהסה ‏משתנים באופן קיצוני.
‏מאנהסה מאבד במהירות ‏את כל עבודותיו בתיאטרון,
‏כי כיהודי, כבר אסור לו לעבוד בתיאטרון.
‏בשלב מוקדם הוא מבין ‏שהוא כבר לא בטוח בגרמניה.
‏ברור לכולם שהמצב הולך ונעשה מתוח יותר.
‏על מערכת היחסים מאפילה יותר ויותר השאלה ‏כיצד מאנהסה יוכל לעזוב את גרמניה בשלום.
‏ועדיין, גודפריד רוצה לשחק טניס.
‏ואם זה אומר ‏שיהיה עליו לשחק עבור גרמניה הנאצית,
‏הוא עדיין רוצה לשחק.
‏הלחץ גובר.
‏יש לו רומן עם יהודי הומוסקסואל.
‏אבל במקביל גם הפופולריות שלו גוברת,
‏גם ברמה הלאומית וגם ברמה הבינלאומית.
‏גודפריד אולי חושב ‏שכל עוד הוא מנצח במשחקים,
‏המשטר לא יוכל לפגוע בו.
‏עם ההחלטה של קראם לשחק עבור גרמניה, ‏לא הייתה אפשרות אחרת.
‏למרות שהנאצים כבר עלו לשלטון ב-33',
‏שרלוטה וטוני הרגישו בנוח לצאת החוצה,
‏להיראות ברחוב, להצטלם,
‏ואפילו לדבר ‏בפתיחות רבה על עצמן עם עיתונאי.
‏נראה שהכול בסדר. אפשר עדיין ללכת למכון…
‏שרלוטה קשורה בצורה עמוקה ‏להירשפלד ולמעגל החברתי שלו.
‏היא מייעצת לטרנסים חדשים,
‏שאפילו לא יודעים לבחור לבוש.
‏היא עוזרת לאנשים להשיג גישה לדיור.
‏שרלוטה וטוני סוף סוף חיות את החיים,
‏ולא רק משלימות הליך רפואי.
‏בינתיים, מגנוס הירשפלד מטייל בעולם.
‏בזמן שהוא כבר לא יכול ‏להופיע בציבור בגרמניה,
‏ברחבי העולם עדיין מהללים אותו.
‏הוא כבר נודע לשמצה
‏בתור היהודי "שהופך את גרמניה לנשית יותר"
‏ומפתה את הצעירים להומוסקסואליות,
‏אז הוא באמת האויב מספר אחד של הנאצים.
‏שרלוטה וטוני מתחילות להרגיש את החום.
‏שתיהן מקבלות החלטה לעזוב את המכון.
‏הן עוברות לדירת חדר אחד מטונפת ‏במקום אחר בברלין.
‏שתי הנשים האלה ‏מפתחות רגשות כל כך חזקים זו לזו,
‏שטוני ממירה את דתה ליהדות.
‏אני מתקשה להאמין
‏שמישהו היה ממיר את דתו ליהדות באותה תקופה
‏אם הוא לא באמת אהב את האדם שאיתו.
‏אחרי שהן עזבו, המכון הותקף.
‏בבוקר ה-6 במאי, 1933,
‏קבוצה של סטודנטים נאצים בוזזים את המכון.
‏צעירים נאצים מורידים את כל המדפים, ‏זורקים דיו על כל המחקרים.
‏הם משמידים את הספרייה, ‏הם משמידים את החדרים.
‏זה כולל כ-20,000 ספרים.
‏הם מצלמים את עצמם
‏משמידים בצהלה את כל מה שמגנוס הירשפלד בנה.
‏זו ודאי אחת החוויות ההרסניות ביותר ‏בחייו של הירשפלד.
‏הירשפלד לא נמצא במכון כשהוא מותקף.
‏הוא בפאריס.
‏יש עדיין עובדים במכון בזמן התקיפה,
‏למשל דורכן ריכטר. ‏המכון היה ביתה ומקום עבודתה, והוא הושמד,
‏וככל הידוע לנו, ‏יכול להיות שהיא הושמדה יחד איתו.
‏אני זורק ללהבות את הכתבים של היינריך מאן,
‏ארנסט גלייזר, אריך קסטנר.
‏אני זורק ללהבות ‏את הכתבים של בית הספר של זיגמונד פרויד.
‏ארבעה ימים לאחר מכן, ‏בשריפת הספרים הנודעת לשמצה,
‏ספרים מהמכון נשרפים בכיכר האופרה.
‏יש אפילו תמונה
‏של אחד מפסלי הראש של הירשפלד שנסחב ללהבות.
‏מפחיד אותי באופן עמוק להביט בתמונות הללו,
‏כי הם מנסים באופן פעיל להשמיד את כל הראיות
‏לקיומם של אנשים טרנסים וקווירים.
‏ברגע שהנאצים עולים לשלטון,
‏זה גם מבטל הרבה מההזדמנויות
‏שהיו בגרמניה באותה תקופה לביטוי מגדרי, ‏למשחק עם המגדר.
‏נשים אמורות להיות בזירה הביתית,
‏הן אמורות ללדת ילדים למען המדינה,
‏וגברים אמורים לגלם און גברי ‏ולהיות מסוגלים ללכת למלחמה.
‏אז התקופה הניסיונית, ‏האקספרסיוניסטית והסובלנית הזו נגמרת עכשיו,
‏ומחליפים אותה ‏תפקידים מגדריים נוקשים ביותר.
‏בספטמבר 1933 קרל ארנסט, ‏שהוא אחד הסגנים הבכירים של רוהם,
‏שאותו הוא פגש במועדוני לילה של גייז,
‏מתחתן באופן פתאומי מאוד עם אישה.
‏שני השושבינים בחתונה הזו ‏הם רוהם והרמן גרינג,
‏שהוא שר הפנים של היטלר.
‏הם צועדים בכנסייה מאחורי החתן והכלה,
‏כשמשני צדדיהם שורות רבות של קציני אס-אה.
‏אפשר להבין מדוע עבור רוהם ‏זה יהיה מועיל מאוד מבחינה אסטרטגי ברגע כזה
‏לערוך מופע ציבורי גדול, ושקצין אס-אה בכיר ‏כמו קרל ארנסט יתחתן עם אישה,
‏כאילו כדי לומר, "לא, אלה רק שמועות,
‏"לארגונים הצבאיים למחצה האלה אין כל קשר ‏להומוסקסואליות מלוכלכת או לא טהורה."
‏בינואר 1934 רוהם מקבל ‏מכתב אישי חם ביותר מהיטלר.
‏"אני חש מחויב להודות לך, ארנסט רוהם היקר,
‏"על שירותיך העמידים,
‏"ולהבטיח לך שאני אסיר תודה עד מאוד לגורל,
‏"על כך שאני יכול לקרוא לאנשים כמוך ‏ידידים ושותפים לקרב שלי.
‏"בחברות אמת ובאסירות תודה, ‏אדולף היטלר שלך."
‏אחרי שהוא מקבל את המכתב הזה, ‏רוהם מרגיש מספיק בטוח כדי לדרוש, בגלוי,
‏להתמנות לשר ההגנה.
‏הוא רצה להתמנות לשר ההגנה, ‏לקחת את הצבא הגרמני, שמנה 100,000 חיילים,
‏ולמזג אותו עם האס-אה ‏כך שכל הארגון יהיה תחת פיקודו.
‏בתחילת 1934
‏האס-אה הגיע לכמות החברים הגבוהה ביותר שלו,
‏עם כארבעה וחצי מיליון חברים.
‏עכשיו זה משהו שגורם להיטלר לבעיות.
‏והרעיון שרוהם יפקד על הצבא הגרמני ‏מחריד שמרנים בצבא הגרמני,
‏שאפשרו את עליית הנאצים לשלטון ‏ושיתפו איתה פעולה,
‏אבל לא רצו לאבד את התארים שלהם,
‏את התפקידים שלהם בהיררכיה הזו.
‏אז הם היו חייבים לעצור את זה.
‏עבור היינריך הימלר, נראה שהגיע הרגע
‏להוציא את האס-אס ‏מהצל של ארנסט רוהם ושל האס-אה,
‏ולהרחיב את כוחו שלו.
‏יריביו של רוהם בתנועה הנאצית, כמו הימלר,
‏מתחילים להפיץ את הרעיון ‏שרוהם מתכנן להשתלט,
‏להדיח את היטלר ‏ולהוציא לפועל מהפכה מרחיקת לכת יותר משלו.
‏בסופו של דבר הם מצליחים לשכנע את היטלר ‏שהאיום הזה ממשמש ובא,
‏ושהוא חייב לפעול.
‏והמיניות של רוהם ‏הפכה לכלי בו הם ניסו להשתמש
‏כדי לעצור את זה ולעצור אותו.
‏אז זה קיץ 1934.
‏היטלר מזמין את רוהם ובכירים נוספים באס-אה
‏לחופשה שמגיעה להם בטגרנזי שבבוואריה.
‏והחבר'ה האלה נהנים מאוד ביחד ‏במהלך אותם ימי קיץ.
‏אפשר לראות כאן ‏שרוהם לא מתכנן מבצע השתלטות באגם טגרנזי.
‏הוא חושב שהוא בחופשה.
‏זו שעת בוקר מוקדמת ב-30 ביוני, 1934.
‏ארנסט רוהם ישן בחדר המלון שלו.
‏אבל היטלר וגבלס כבר בדרכם לבוואריה.
‏היטלר מייד הולך לבית המלון על אגם טגרנזי,
‏ויחד עם חייל אס-אס ‏מתפרץ בעצמו לחדר השינה של רוהם.
‏כשהוא נכנס לחדר, ‏הוא מאשים את רוהם בהפרת אמונים.
‏תתלבש! ‏-החוצה!
‏בשלב הזה רוהם אולי מבולבל, ‏והוא חושב שמדובר באי הבנה כלשהי.
‏רוהם ועוד הרבה אנשי אס-אה בכירים נעצרים,
‏ומובאים לכלא שטאדלהיים שבמינכן.
‏שישה מהגברים האלה נורים מייד, במקום.
‏יומיים לאחר מכן היטלר מחליט ‏להציע לרוהם את האפשרות לירות בעצמו.
‏התגובה של רוהם הייתה,
‏"אם נגזר עליי למות, ‏שאדולף יעשה זאת בעצמו."
‏ורק אחרי שרוהם מסרב להרוג את עצמו,
‏שני קציני אס-אס יורים בו.
‏ב-30 ביוני וביומיים שלאחר מכן ‏יותר מ-90 איש נורים,
‏וכ-1,000 נוספים נעצרים.
‏ביניהם נמצאים לא רק ארנסט רוהם ‏וכמה מאנשי האס-אה שלו,
‏אלא גם יריבים פוליטיים וחברי פרלמנט.
‏זה הרצח ההמוני הראשון תחת המשטר ‏שמקבל לגיטימציה מהמדינה.
‏- קפטן רוהם מוצא להורג -
‏- יותר משלושים מנהיגים מתים -
‏לציבור נאמר שכל האנשים האלה ‏תכננו מרד נגד היטלר,
‏אבל זה לא בהכרח ‏היה סיפור שאנשים יאמינו לו.
‏היטלר הצדיק את ההריגות האלה
‏בכך שאמר שההוללות המינית בתוך האס-אה ‏גדלה עד כדי כך,
‏שהם מזיקים למוניטין של הנאציונל-סוציאליזם.
‏- הבית החום של ההומוסקסואלים -
‏היטלר נושא נאום בו הוא אומר, ואני מצטט,
‏"אני מאוד רוצה ‏שכל אם תוכל להציע את בנה לאס-אה,
‏"למפלגה או לנוער היטלר
‏"בלי הפחד שהוא עלול לעבור ‏השחתה מוסרית או מינית.
‏"אני רוצה לראות גברים כקציני אס-אה, ‏ולא קופי אדם מגעילים."
‏זו הייתה שערורייה ענקית.
‏זה הופיע בעמוד הראשון בכל העיתונים.
‏נתתי את הפקודה לירות באשמים בבגידה הזאת,
‏והמשכתי לתת את הפקודה
‏להסיר את הכיב כדי שלא ירעיל אותנו מבפנים.
‏בטח שמעתי את זה ברדיו,
‏כי יש לי זיכרון ברור מאוד של אותו רגע
‏שבו הבנתי מה קורה.
‏וזה היה מפחיד,
‏לא משנה אם היית הומוסקסואל או לא.
‏אבל כבן אדם, זה היה יכול לקרות לכל אחד.
‏וזה הראה מי היה היטלר באמת.
‏מעצם העובדה שהאס-אס ‏היה הכוח המניע ברציחות של אנשי האס-אה,
‏הימלר שוב הפגין את נאמנותו להיטלר.
‏והיטלר מודה לו על נאמנותו ‏בכך שהוא ממלא את בקשתו של הימלר
‏להפריד את האס-אס מהאס-אה.
‏עכשיו האס-אס כפוף ישירות לפיקודו של היטלר.
‏זה מה שהיינריך הימלר רצה כל הזמן.
‏בסופו של דבר, זה מכין את הבמה ‏לעלייתו של הימלר ושל הקריירה שלו.
‏אחרי הרצח של רוהם,
‏הוא לוקח שליטה על המשטרה ‏בכל מדינות גרמניה,
‏עד שבסופו של דבר הוא הופך בעצמו ‏לראש כל כוח המשטרה הגרמני,
‏לרייכספיהרר האס אס והגסטאפו.
‏היינריך הימלר הופך ‏למנהיג במאבק נגד הומוסקסואליות.
‏מטרתו היא לחסל את ההומוסקסואליות.
‏"הומוסקסואליות מפילה כל הישג
‏"ומשמידה את המדינה מהיסוד,
‏"מכיוון שרק לאנשים שיש להם הרבה ילדים
‏"יש את הזכות לכוח עולמי ולשליטה עולמית.
‏"בהומוסקסואליות יש להילחם בכל מחיר,
‏"אחרת זה יהיה הסוף של גרמניה ‏והסוף של העולם הגרמני."
‏אנחנו חרב המהפכה!
‏האויב היחיד שכבר לא גורם לנזק
‏הוא אויב מת ומחוסל.
‏הרשימות הוורודות שהוגשו בעבר
‏מגיעות עכשיו לא רק לידי המשטרה הגרמנית,
‏אלא גם לאלה של הגסטאפו.
‏יש גל חסר תקדים של רדיפה והרשעה פלילית.
‏גייז נרדפים ישירות דרך פסקה 175,
‏אבל גם טרנסים ולסביות ‏נרדפים תחת המשטר הנאצי,
‏אבל בדרכים עקיפות ומורכבות יותר.
‏ניתן להתביית עליהם ‏בכך שיקראו להם "א-סוציאלים",
‏או לטעון שהם לא משתלבים ב"פולקסגמיינשאפט".
‏רבים ודאי הופתעו ‏מהמהירות בה המשטרה התערבה,
‏מהמהירות בה מצאת את עצמך בבית משפט.
‏והם לא יודעים כיצד להגן על עצמם.
‏יש להם ספרי כתובות בבית,
‏שפתאום מהווים ראיות בבית המשפט.
‏גינוי נדרש באופן ברור, ‏והאוכלוסייה הגרמנית מספקת אותו.
‏שכנים צופים כשמגיע אליך אורח,
‏כשאתה מסיט את וילונות חדר השינה.
‏שכנים מדווחים על נשים ‏שלובשות מכנסיים ונראות כמו לסביות.
‏זה מושך עבור המשטרה לסלק את האנשים האלה,
‏שכבר לא נסבלים ‏בגרמניה הנאציונל-סוציאליסטית.
‏בין 1933 ל-1936,
‏מאנהסה מנסה למצוא דרכים ‏לחיות מחוץ לגרמניה.
‏ואז הם מנסים להיפגש, בין אם בברלין
‏או בערים בהם גודפריד משחק טניס,
‏כדי שיוכלו להמשיך להתראות זה עם זה.
‏זה ודאי היה מאוד מתיש, וגם מאוד מדכא.
‏זאת אהבה צעירה.
‏הקלילות פתאום משתנה ‏והופכת לשאלות דחופות ביותר כמו,
‏"איך אני יוצא מפה? איך אוכל להישאר בטוח?"
‏יש מפגש אחרון,
‏שיהיה הלילה האחרון אותו הם יבלו יחד ‏במשך שנים רבות.
‏גודפריד מעביר את למאנהסה את הכסף שזכה בו ‏אחרי שניצח בטורנירים שונים.
‏זה מאפשר למאנהסה להגר לפלסטין בתחילת 1936, ‏ושם הוא בטוח.
‏באותה שנה הוא מאבד גם את ליסה, ‏שמגישה בקשה לגירושים.
‏ואנחנו יודעים ממכתבים שהיא שלחה בהמשך ‏שהיא תמיד התחרטה על הצעד הזה,
‏אבל היא גם משוכנעת
‏שהיא לא יכולה לחיות ‏לצד האהבה הגדולה של גודפריד לטניס.
‏היא אומרת שאילו הייתה ממשיכה את חייה איתו,
‏היא הייתה צריכה לוותר על כל מה שחשוב לה,
‏כי בקושי נותר לה מקום.
‏אחד ממשחקי הטניס הגדולים ביותר ‏בקריירה של גודפריד פון קראם
‏הוא בגביע דייוויס 1937, בווימבלדון,
‏נגד שחקן אמריקאי בשם דונלד באדג'.
‏גודפריד הוא אחד הספורטאים ‏הפופולריים ביותר בעולם באותה תקופה.
‏המשטר הנאצי מצפה ‏מהטניסאי הגרמני שלו שינצח.
‏יש באצטדיון 15,000 צופים, ‏כולל המלכה מרי בכבודה ובעצמה,
‏וכל העולם נוכח במקום.
‏זה מעולם לא קרה לפני כן.
‏המשחק הזה זכור עד היום
‏כאחד ממשחקי הטניס הגדולים בכל הזמנים.
‏יש אנקדוטה של דונלד באדג',
‏שמספר שגודפריד ‏קיבל שיחת טלפון ממש לפני המשחק,
‏מהיטלר, לכאורה,
‏שאיים עליו שאם הוא לא ינצח במשחק,
‏הוא לא יוכל להמשיך להגן עליו.
‏גמר וימבלדון,
‏כשבמשחק אליפות הגברים הגדול
‏ברון פון קראם, כוכב גביע הדייוויס הגרמני,
‏מגיש מול דונלד באדג' מקליפורניה,
‏אלוף וימבלדון והאמריקאי הבלתי מנוצח השנה.
‏באדג' במגרש הקרוב.
‏דיוס.
‏מתפתח משחק שבו במשך רוב הזמן ‏נראה שגודפריד בדרך לניצחון.
‏יתרון.
‏שקט, בבקשה.
‏באדג' במגרש הרחוק עכשיו.
‏ממש בסוף, במערכה החמישית, ‏הוא מפסיד שמונה-שש,
‏ועושה את מה שפרסם אותו.
‏הוא מכבד את המנצח.
‏דון היקר, אני רוצה לברך אותך ‏על המשחק הנפלא שלך.
‏אני חושב שמגיע לך לנצח ‏בכל אליפות בעולם עכשיו,
‏אבל אעשה כל מה שאוכל כדי למנוע זאת.
‏אתה ספורטאי גדול.
‏זה אדיב מאוד מצידך, דונלד היקר. תודה רבה.
‏זה שימח מאוד את הקהל, ‏וכולם הבינו שהטניסאי הזה,
‏גם אם הוא משחק עבור גרמניה הנאצית, ‏אינו זהה לגרמניה הנאצית.
‏זה הוביל לשאלה:
‏האם הוא עדיין משרת את המשטר?
‏אחרי ההפסד גודפריד יוצא לסבב משחקים בעולם,
‏וממהר מטורניר טניס אחד למשנהו.
‏במסיבת עיתונאים הוא נשאל
‏מה הוא חושב על רדיפת היהודים בגרמניה,
‏והוא אומר באופן מפורש למדי ‏שהוא לא מסכים איתה.
‏הוא לא מסתיר ‏את חוסר החיבה שלו לנאציונל-סוציאליזם.
‏הוא מסכן את עצמו יותר ויותר.
‏- גרמניה-אוסטריה החופשית ‏מקבלת אתכם בברכה -
‏- עם אחד, רייך אחד, פיהרר אחד -
‏האוסטרים הפכו לנאצים בין לילה.
‏ארבע מאות אלף איש בהלדנפלאץ
‏מריעים לו.
‏כמנהיג וקנצלר האומה הגרמנית והרייך,
‏אני מכריז כעת אל מול ההיסטוריה הגרמנית
‏על כניסת מולדתי לרייך הגרמני!
‏הייל!
‏- יהודים הם פושעים -
‏כשיצאת לרחוב, ראית שכל העיר ‏הייתה מלאה בפוסטרים שבהם כתוב,
‏"אין כניסה ליהודים."
‏היו פוסטרים בכל מקום אליו הסתכלת.
‏- עסק לא ארי ‏הרצמנסקי שוב ארי -
‏אבל עדיין יצאתי לרחוב.
‏הסתובבתי בעיר.
‏פתאום אני רואה קהל של אנשים.
‏הנה דודה שלי, גרטל, על ברכיה,
‏עם מברשת שיניים בידה, ‏כשמכריחים אותה לנקות את המדרכה.
‏- יהודי -
‏יום אחרי שהיטלר הגיע, ‏מגיע מכתב במעטפה כחולה.
‏"ולטר היקר,
‏"מאז שבאת לראות אותי, ‏הכול נעשה נורא בבודפשט.
‏"לא היית מזהה אותה.
‏"אני שומע על דברים נוראיים גם בווינה.
‏"מה שלומך? אתה מרגיש בטוח?
‏"ההורים שלי צריכים לוותר על העסק שלהם, ‏אפילו שהמרנו את דתנו.
‏"הם מנסים לקחת אותנו למדינה אחרת, ‏אבל אין לנו קרובי משפחה או חברים קרובים,
‏"חוץ ממך.
‏"הנאצים נמצאים בכל מקום, ואני פוחד מאוד.
‏"תוכל לעזור לנו איכשהו?
‏"מה אתה מתכוון לעשות?
‏"אם תלך, בבקשה קח אותי איתך, ‏ותכתוב לי במהרה.
‏"לאמפי שלך."
‏זה היה מכתב נואש.
‏אבל אף פעם לא עניתי לו,
‏כי כשהוא הגיע בדואר,
‏כבר היינו במצב מסוכן מאוד בווינה.
‏באותו לילה הם הגיעו לדירה שלנו בשעה שתיים,
‏ולקחו את אבי.
‏הם לקחו אותו לדכאו.
‏זה היה נורא. איך יכולתי לעזור לו?
‏כן…
‏זה היה הסוף של לאמפי עבורי.
‏ברוך אתה ה', אלוהינו מלך העולם.
‏אשר קדשנו במצוותיו
‏וציוונו להדליק נר של שבת.
‏בלילה שבין התשעה לעשרה בנובמבר, 1938,
‏מתרחשים הפוגרומים של נובמבר ברחבי הרייך.
‏במשך זמן רב האירוע כונה "ליל הבדולח".
‏באותו לילה נשרפים בתי כנסת ‏ובתי עסק של יהודים בכל רחבי גרמניה.
‏בנוסף, בנייני מגורים נבזזים, ‏נשדדים ומושמדים.
‏יהודים רבים נעצרים ונלקחים למחנות ריכוז.
‏זה ודאי זמן מלא חרדה עבור שרלוטה וטוני.
‏הן מקבלות את ההחלטה לברוח לצ'כוסלובקיה,
‏שם הן חושבות שאולי הן יהיו בטוחות יותר,
‏בינתיים.
‏זה חודש מרץ קר,
‏וגודפריד חוזר אחרי סבב המשחקים העולמי שלו, ‏שנמשך חצי שנה.
‏בערב הראשון אחרי חזרתו
‏הוא אוכל ארוחת ערב עם אימו ואחיו.
‏הייתה ארוחת ערב בברוגן,
‏כולם ישבו יחד,
‏ופתאום… טוק טוק טוק על דלתי מרום.
‏סבתא יצאה החוצה וחזרה חיוורת מאוד. ‏היא אמרה, "גודפריד, אתה צריך לצאת החוצה".
‏היו שם שני אנשי גסטאפו, ‏והם לקחו אותו מייד.
‏הכניסו אותו לכלא.
‏המעצר מתבצע באופן תיאטרלי מאוד.
‏הם היו יכולים לשלוח מכתב ‏ולבקש ממנו שיגיע לתחנת המשטרה.
‏אבל אני חושב שהכוונה של המשטר הנאצי ‏הייתה לעשות זאת באופן פומבי מאוד.
‏- נעצר בגרמניה ‏ברון גודפריד פון קראם -
‏ב-14 במאי, 1938,
‏גודפריד נידון לשנת מאסר על הפרת פסקה 175.
‏הסיבה הניתנת לכך היא מערכת היחסים ‏בת חמש השנים שלו עם מאנהסה הרבסט.
‏"גורם חמור יותר הוא העובדה
‏"שהנאשם עסק בפעילות הומוסקסואלית
‏"זמן קצר לאחר נישואיו.
‏"העניין החמור ביותר היה שהנאשם,
‏"עם מעמדו בספורט הגרמני,
‏"וכששמו ידוע בכל העולם, לא היסס
‏"לקיים יחסי מין הומוסקסואליים ‏עם יהודי גליציאני."
‏מזל שמאנהסה הרבסט עזב את גרמניה באותו זמן.
‏אחרת, הוא לא היה שורד.
‏במהלך התקופה של הרייך השלישי, ‏ההערכה היא ש-100,000 גברים
‏הואשמו תחת חוק האנטי-גייז הגרמני.
‏ההערכה היא שכ-50,000 נתבעו בהצלחה.
‏בין 5,000 ל-15,000 מתו במחנות ריכוז.
‏מחנות הריכוז
‏היו כלי לטרור נאצי מהתחלה.
‏אסירים שהואשמו בהומוסקסואליות ‏ניצבים מול טיפול אכזרי במיוחד.
‏הם בקושי מוצאים סולידריות ‏בקרב קבוצות אחרות של אסירים.
‏- תגים לעצורים במחנות ריכוז -
‏הומוסקסואלים חייבים לענוד משולש ורוד.
‏- עדי יהוה, הומוסקסואלים, אנטי-סוציאלים -
‏נותנים להם לעבוד בעבודות פרך ‏בתנאים הקשים והנוראיים ביותר.
‏התזונה שלהם איומה,
‏ואסירים רבים נותרים למות בתנאים שקשה לתאר.
‏חלק מהאסירים ‏עוברים התעללות כחלק מניסויים רפואיים,
‏ולא כולם שורדים.
‏יש גם את האפשרות לעבור סירוס,
‏עם ההצעה או ההבטחה שמי שיעשה זאת, ‏יותר לו לעזוב את מחנה הריכוז.
‏אבל אנחנו יודעים ממסמכים שונים ‏שרבים שהסכימו בכל זאת לא שוחררו.
‏רבים מהאסירים שהואשמו בהומוסקסואליות,
‏לעיתים קרובות על בסיס הכפשות,
‏לא שורדים את המאסר במחנה.
‏שיעורי התביעות נגדם ‏הגיעו לשיא בין 1937 ל-1939,
‏ממש לפני שהיטלר ‏מתחיל את המלחמה נגד אירופה.
‏זה לא כמו רצח העם של היהודים.
‏הנאצים לא חושבים ‏שהם צריכים להרוג את כל ההומוסקסואלים.
‏מה שהם רוצים לעשות ‏זה לחסל את ההומוסקסואליות.
‏ב-1941 היטלר מעביר להיינריך הימלר
‏את משימת "הפתרון הסופי של היהודים".
‏זה אומר שהיינריך הימלר מקבל את ההוראה
‏לחסל את כל היהודים הגרמנים והאירופאים.
‏בצ'כוסלובקיה, המשטרה מחפשת את שרלוטה.
‏היא נעצרת
‏בזמן ששרלוטה וטוני ‏חוגגות את יום השנה העשירי שלהן.
‏ועומדים להכניס אותה למחנה ריכוז.
‏טוני נכנסת לפאניקה, ‏והיא רצה לקונסוליה השווייצרית…
‏ומודיעה לרשויות על העובדה ‏ששרלוטה היא למעשה אמריקאית.
‏אז בסופו של דבר מעלים את שרלוטה על ספינה
‏ושולחים אותה לניו יורק.
‏וכל זה קורה
‏מפני שטוני נעמדה על רגליה האחוריות ‏כדי להוציא אותה מהמצב הזה.
‏אחרת, היא הייתה נשלחת למחנה השמדה.
‏זה מפריד ביניהן עד סוף חייהן.
‏הן מעולם לא מתראות שוב.
‏- 1945 ‏סוף המלחמה -
‏חיפשתי את לאמפי כל חיי.
‏רציתי לדעת איפה הוא, מה קרה לו.
‏- מחנה עבודה ‏הארקה, הונגריה, 1946 -
‏רק עכשיו ראיתי את התמונות האלה.
‏רק עכשיו הכול יצא לאור.
‏הוא היה במחנה עבודה, וגווע למוות.
‏זה היה דבר נורא עבורי, שהוא מת ככה.
‏זה לא הגיע לו.
‏- קורבנות הארקה -
‏נורא.
‏ומה אני רואה?
‏אבן גדולה בתמונה ועליה כתוב השם שלו,
‏"פולופ לוראנט, בן 24 או 25."
‏כמו שאומרים בווינה, זה יותר מדי לעיכול.
‏מה שאתה לא מסוגל לעכל, ‏לעולם לא תוכל להשלים איתו.
‏כן.
‏אני שמח שיכולתי לתרום קצת
‏לכך שלאמפי ייזכר בהיסטוריה.
‏אי הידיעה הזו לגבי מה שקרה לאחד מאהוביך
‏היא, למרבה הצער, ‏מנת חלקם של קורבנות יהודים רבים,
‏ורק בשלב מאוחר מאוד, אם בכלל, ‏אנחנו מגלים היכן הם נרצחו.
‏שורדים הומוסקסואלים רוצים ‏לחלוק את הסיפור שלהם, אבל הם לא יכולים.
‏זה מסוכן מדי.
‏אחרי 1945
‏רדיפת ההומוסקסואלים ‏על ידי הנאציונל-סוציאליסטים
‏לא מוכרת כעוולה.
‏מערב גרמניה מאמצת את פסקה 175 הנאצית.
‏החברה רואה בהם פושעים וסוטים.
‏משפחות לא אומרות דבר. ‏היסטוריונים לא שואלים שאלות.
‏הרדיפה ממשיכה.
‏- תיק פלילי ‏נגד גודפריד פון קראם -
‏ב-1951 גודפריד, ‏כמו גברים הומוסקסואלים רבים נוספים,
‏מנסה להסיר מהתיק הפלילי שלו ‏את הרשעתו תחת פסקה 175.
‏בלי שזה יקרה, הוא לא יוכל ‏לקבל ויזה להשתתפות בטורנירים בארה"ב,
‏בבריטניה או בצרפת.
‏יש שימוע בבית המשפט,
‏ומאנהסה הרבסט חוזר שוב לגרמניה ‏בפעם הראשונה ב-1951.
‏אז הוא חוזר למדינה שרצתה אותו מת.
‏וכמובן שזה מפגש האיחוד הראשון ‏בין גודפריד למאנהסה.
‏גם ליסה עוברת תחקור.
‏היא מאשרת את קיום מערכת היחסים ‏בין מאנהסה לגודפריד.
‏לרגע, הם מתחברים שוב ללא פחד לחירות
‏שאותה חיו בשנות ה-20 המאוחרות.
‏וזה קורה בשנות ה-50 השמרניות ביותר ‏של המאה ה-20, מול בית משפט גרמני.
‏כמו מה שקורה עם הומוסקסואלים אחרים, ‏גודפריד לא זוכה לגאולה.
‏הוא לא מקבל ויזה ‏לטורנירי הטניס החשובים ביותר.
‏הוא מנצח בטורנירים אחרים, ‏במדינות בהן מותר לו לשחק,
‏אבל הוא לא מקבל אישור ‏לשחק בטורנירים החשובים,
‏כי הוא נשאר בגדר פושע, ‏תחת פסקה 175 הנאציונל-סוציאליסטית.
‏היגרתי לארה"ב
‏וגרתי שם מאז 1939, באושר.
‏הפכתי למלחין, וכתבתי מוזיקה כל חיי.
‏פגשתי מישהו בשנת 1959, אני מאמין.
‏שמו הווארד מאיירס.
‏תודה.
‏אין לי מושג ‏למה אתה קונה כוס קפה ענקית כזו.
‏האמת היא שהיינו חסרי בושה.
‏לא הרגשנו שום בושה.
‏יצאנו לארוחות ערב ‏בהן היינו שישה זוגות נשואים, ואנחנו.
‏לא הייתי חסר בושה, כי מעולם לא היה לי ספק
‏שאני יכול לעשות את מה שאני רוצה לעשות.
‏ולטר חי בשבילי.
‏הוא עשה הכול בשבילי בעשורים הראשונים שלנו,
‏כשהיינו צעירים יותר.
‏ועכשיו הוא בן 100, ו…
‏רק ב-15 השנים האחרונות
‏הוא צריך שאני אעשה כל דבר בשבילו.
‏כתוב כאן, ‏"תעודת נישואים של העיר מערב הוליווד.
‏"זהו אישור לכך שוולטר ארלן והווארד מאיירס
‏"נישאו כדין ביום השני של יולי, 2013."
‏זה לא שינה שום דבר.
‏זה היה רק סיפוק שקט.
‏לא היה לו עם מי לריב בלעדיי.
‏שרלוטה מבלה את שארית חייה בברוקלין.
‏בסופו של דבר היא הופכת לשחקנית.
‏אבל אפילו שהיא נפרדה מטוני,
‏היא יוצרת חברויות חדשות בקהילה האמנותית,
‏והרבה מחבריה לא יודעים שהיא הייתה טרנסית.
‏היא אפילו הצליחה לקבל מסמכים אמריקאיים ‏שיאשרו שהיא אישה, עם שם נשי.
‏זה היה חשוב מאוד עבורה,
‏מפני שזה חיזק את זהותה הנשית הלגיטימית.
‏אני חושבת על מה אני הייתי עושה במצב כזה.
‏האם אני צריכה לברוח? לאן הייתי הולכת?
‏אחרי המלחמה טוני יכולה לחזור לברלין,
‏שם היא חיה את שארית חייה כציירת ואמנית.
‏אנחנו יכולים לראות ‏את התקופה הזו בשנות ה-20, לפני 100 שנה,
‏כדוגמה שמראה עד כמה שבירות ‏חלק מהחירויות הללו.
‏אפילו היום, עם הקידמה בזכויות הקווירים
‏ואפילו בזכויות הטרנסים,
‏יכולות להיות לך החירויות הללו, ‏והן יכולות להילקח ממך.
‏- אלדורדו ‏כאן זה בסדר! -
‏- סופרמרקט ‏אלדורדו -
‏היום האלדורדו ‏הוא סופרמרקט אורגני יוקרתי מאוד,
‏אז אפשר ללכת למקום ‏בו פעם אנשים צפו במופעי דראג,
‏ולקנות בו אבוקדואים יקרים.
‏אני חושב שברלין הקווירית של היום
‏הייתה צריכה להמציא את עצמה מחדש לחלוטין,
‏והאמת שזה עבד בצורה לא רעה בכלל,
‏כשרואים איך החיים הקוויריים ‏פורחים היום בברלין
‏וכמה מגוונים ורבי פנים הם נעשו.
‏אבל האם התחברנו? ‏אני לא חושב שהצלחנו להתחבר למשהו.
‏במשך זמן רב לא ידענו שום דבר ‏על רדיפת ההומוסקסואלים.
‏ובמובן הזה,
‏ברלין הקווירית של היום היא בהחלט לא…
‏המשך של שנות ה-20 של המאה ה-20.
‏זה באמת אבד.
‏אין שמות, אין זיכרון. כלום.
‏- אחרי המלחמה מערב גרמניה האשימה ותבעה ‏יותר מ-100,000 גברים על הומוסקסואליות. -
‏- יותר מ-50,000 מהם נידונו למאסר. -
‏- הגרסה הנאצית לפסקה 175 שונתה רק ב-1969, ‏ובוטלה סופית ב-1994. -
‏- ולטר ארלן הלחין 68 יצירות, ‏ולדבריו, "הזיכרונות שלו נמצאים בהן". -
‏- הציבור גילה את המוזיקה שלו רק ב-2008, ‏הודות לבן זוגו, הווארד מאיירס. -
‏- ולטר והווארד חיים באושר בביתם, ‏שנמצא כמה בלוקים מהאוקיינוס השקט. -
‏"אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים"
‏תרגום כתוביות: גלעד קשר
‏הפקת תרגום וכתוביות: וי.אס.איי - תל אביב