Downloaded from YTS.MX
‎Noaptea e abia la început.
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎Ești exact unde vrei să fii.
‎Te simți încrezător, entuziasmat și văzut.
‎În sfârșit, ești alături de oameni ‎care simt ca tine.
‎Și, pentru o clipă, uiți că ești altfel.
‎În seara asta, totul e posibil.
‎Berlin e locul unde se întâmplă totul.
‎E capitala păcatului.
‎Erau între 80 și 120 de cafenele, ‎baruri și cluburi,
‎dedicate aproape exclusiv ‎persoanelor LGBTQ.
‎Peste tot sunt indivizi queer și trans.
‎După venirea naziștilor la putere,
‎a avut loc cea mai gravă ‎persecuție homofobă din istoria lumii.
‎Cu greu găsești o altă perioadă istorică
‎în care libertatea și opresiunea
‎să fie atât de apropiate una de cealaltă, ‎precum au fost în anii 1920 și 1930.
‎Chiar și astăzi, dacă ai aceste libertăți, ‎ele îți pot fi luate.
‎Oamenii aceia au trăit genul de viață ‎pe care o am eu acum.
‎Dar numai pentru scurt timp.
‎A fost o catastrofă pentru omenire.
‎Și eu am făcut parte din omenirea aceea.
‎ELDORADO: TOT CE URĂSC NAZIȘTII
‎BERLIN ‎SFÂRȘITUL ANILOR 1920
‎Mergeai pe o stradă din Berlin
‎și vedeai o clădire pe colț,
‎care avea o inscripție extraordinară ‎la intrare.
‎Scria: „Aici e locul tău!”
‎Dintre toate cluburile de noapte ‎din perioada de aur care au fost anii '20,
‎Eldorado era cel mai spectaculos ‎club queer.
‎În Eldorado ‎se ivise un nou tip de libertate.
‎Bărbații gay, femeile lesbiene,
‎precum și persoanele trans puteau fi, ‎pentru prima dată, liberi și independenți.
‎Una dintre persoanele de acolo ‎era Charlotte Charlaque,
‎o intelectuală evreică americano-germană.
‎Călătorise în toată lumea, ‎locuise în America, Germania și Franța.
‎Și era pe cale să devină ‎una dintre primele persoane din lume
‎care avea să facă ‎o operație de schimbare de sex.
‎Vedem două fețe noi ‎în viața de noapte din Berlin.
‎Lisa și Gottfried. Proaspăt căsătoriți. ‎Au 20 și ceva de ani.
‎Sunt ca mulți alții care vin în Eldorado ‎să se lase în voia sorții,
‎să descopere lucruri și iubiri noi.
‎Lisa, al cărei nume complet ‎era Lisa von Dobeneck,
‎se cunoștea încă din copilărie ‎cu Gottfried von Cramm.
‎Crescuseră pe proprietăți învecinate.
‎Lisa s-a născut Dobeneck.
‎Familia ei locuia la 15 km ‎de proprietatea noastră.
‎Îl numeam „bârlogul pierzaniei”,
‎pentru că în familia Cramm ‎orice era permis.
‎Lisa și Gottfried voiau să trăiască ‎pe picior mare,
‎ceea ce, evident, ‎nu se putea întâmpla în mediul rural,
‎ci în Berlinul sălbatic și fascinant.
‎Libertățile erau din ce în ce mai multe.
‎Apar drepturile femeilor.
‎Cenzura dispare, presa e tot mai liberă ‎să publice orice dorește.
‎E o perioadă înfloritoare ‎pentru presa tipărită queer.
‎IUBITA MEA ‎DRAGOSTEA DINTRE FEMEI
‎Unele publicații erau dedicate ‎bărbaților gay, altele lesbienelor.
‎Existau chiar și unele ‎dedicate celor transvestiți.
‎Puteai să vorbești despre sex, ‎mult mai deschis decât înainte.
‎Oamenii simt
‎că are loc o adevărată revoluție ‎a ordinii sexuale.
‎Este momentul în care Lisa și Gottfried ‎descoperă o lume complet nouă.
‎Eldorado era un sinonim ‎al faptului că se întâmpla ceva nou.
‎Probabil ai fi fost surprins să întâlnești ‎în acest club de noapte extravagant
‎pe cineva care-l cunoștea îndeaproape ‎pe Adolf Hitler.
‎E vorba de Ernst Röhm,
‎care ducea o politică antisemită ‎de o violență înfiorătoare,
‎fiind unul dintre strategii și arhitecții ‎ascensiunii la putere a naziștilor.
‎Röhm e un soldat fanatic devotat. ‎Îi place să meargă la război și să ucidă.
‎Naționalist pur, nu a uitat înfrângerea ‎Germaniei din Primul Război Mondial.
‎Adolf Hitler și Ernst Röhm s-au cunoscut ‎în mișcarea de dreapta, încă din 1919.
‎Curând, au devenit prieteni apropiați. ‎Prietenia lor avea să dureze mulți ani.
‎Îi unea visul comun de a-i face pe naziști ‎o organizație capabilă să preia puterea.
‎Deocamdată, erau departe de asta.
‎Așadar, Ernst Röhm era gay
‎și nu prea ascundea chestia asta,
‎având mulți iubiți și cunoștințe gay.
‎Homosexualitatea lui era un secret ‎cunoscut și bârfit de toată lumea.
‎Cu siguranță, Hitler era conștient ‎de zvonurile la adresa lui Röhm.
‎Dar pare să creadă ‎că e posibil ca Röhm să-i fie de folos.
‎La un moment dat, ‎Hitler a fost citat spunând:
‎„Nu mă interesează viața lui privată, ‎câtă vreme menține discreția necesară.”
‎Dar după cum vom vedea, ‎nu a fost mai deloc discret.
‎Acest club atrăgea persoane ‎cu un spectru extrem de larg
‎în privința politicii ‎sau viziunii asupra lumii.
‎ELDORADO ‎AICI E LOCUL TĂU!
‎Eldorado reprezenta, de fapt,
‎o fereastră berlineză a vieții queer ‎deschisă către lume.
‎Unii dintre artiștii ‎care apar pe scena Eldorado
‎devin adevărate vedete de primă mână ‎ale acelei perioade.
‎Printre ele, se numără și Claire Waldoff.
‎Scoateți toți bărbații din Reichstag!
‎Scoateți toți bărbații ‎din parlamentul local!
‎Scoateți-i și din conacele lor!
‎Le vom transforma în adăposturi ‎pentru femei!
‎Dacă veneai singur la Eldorado, ‎trebuia să plătești pentru un partener
‎care să te ducă pe ringul de dans.
‎Puteai experimenta cu adevărat ‎fluiditatea de gen
‎pentru care clubul Eldorado ‎era recunoscut.
‎Într-o seară, Charlotte întâlnește ‎pe cineva la fel ca ea.
‎Nu numai că e o persoană intelectuală, ‎asemenea lui Charlotte,
‎dar e și trans.
‎Se numește Toni Ebel.
‎Spre deosebire de Charlotte, ‎nu știe ce să facă.
‎Tocmai a scăpat de o căsnicie groaznică.
‎E cu zece ani mai în vârstă.
‎Dar au devenit de nedespărțit.
‎Genul acesta de relații ‎între femeile trans
‎sunt, de fapt, foarte obișnuite.
‎Indiferent care ar fi ‎orientarea noastră sexuală,
‎dezvoltăm relații profunde ‎ca între niște surori,
‎care, uneori, ‎trec de o anumită limită și devin iubite
‎sau partenere de viață.
‎În parte, se datorează faptului
‎că trăim într-o lume ‎în care nu există mulți oameni ca noi.
‎Când întâlnim pe cineva ca noi,
‎dezvoltăm angajamente familiale profunde, ‎indiferent de forma pe care o iau.
‎Toni încerca de mulți ani ‎să-și trăiască viața de femeie,
‎dar nu știa încotro să meargă.
‎Charlotte Charlaque are soluția.
‎I-o prezintă pe Toni ‎lui Magnus Hirschfeld.
‎Magnus Hirschfeld venea și el la Eldorado.
‎Îi plăcea să observe ‎viața comunității queer.
‎Și el era, la rândul său, o celebritate.
‎Era cunoscut de toată lumea.
‎Era sexolog.
‎Era pasionat de studiul sexualității umane ‎și al rolurilor de gen.
‎Credea cu tărie
‎că persoanele gay și trans
‎puteau obține libertate și drepturi
‎prin intermediul științei.
‎A publicat, ‎într-un ritm de-a dreptul nebunesc,
‎cărți, pamflete ‎și prelegeri susținute de el.
‎În 1897, a fondat prima organizație ‎pentru drepturile persoanelor gay.
‎Pe harta queer a orașului Berlin,
‎exista un loc central ‎al gândirii progresiste:
‎Institutul pentru Științe Sexuale ‎al lui Magnus Hirschfeld.
‎Exista un muzeu unde puteai vedea ‎lucruri precum chiloțeii cu volănașe
‎purtați de un soldat german ‎în Primul Război Mondial.
‎Erau vibratoare și tot felul de lucruri.
‎Erau spații cu o gamă largă de servicii
‎pentru persoanele care aveau nevoie ‎de consiliere în relație
‎sau informații despre orice tip de boală ‎transmisibilă sexual, avort, sarcină…
‎Și lista poate continua.
‎Institutul era și un loc de socializare.
‎Un fel de centru comunitar ‎pentru persoanele queer.
‎Însăși existența acelui institut
‎era un lucru important ‎pentru mulți din comunitatea berlineză.
‎Unul dintre aspectele de care se ocupa
‎era identitatea trans ‎și tratamentele puse la dispoziția acelora
‎care aveau dificultăți ‎cu sexul atribuit la naștere.
‎Pentru Ernst Röhm, ‎Hirschfeld întruchipează inamicul.
‎E evreu, social-democrat,
‎și luptă pentru emanciparea ‎persoanelor trans.
‎Prin urmare, nu se conformează ‎în niciun fel ideologiei masculine
‎la care aderă Ernst Röhm.
‎Și totuși, au ceva în comun. ‎Nu sunt gay declarați.
‎Magnus Hirschfeld știe că altfel ‎și-ar pierde reputația de om de știință.
‎Iar Ernst Röhm e conștient ‎că ar putea fi exclus din partid.
‎Ernst Röhm pare să fi fost ‎foarte încrezător
‎că va fi protejat de prietenia cu Hitler, ‎de îndelungata lor relație personală,
‎atât în ochii publicului larg, ‎cât și înăuntrul mișcării naziste.
‎Asta-i permite să fie destul de neglijent ‎în privința vieții sale private.
‎„Dragă doctore Heimsoth,
‎vă transmit salutări.
‎Încă din copilărie aveam sentimente ‎față de persoanele de același sex.
‎Am avut relații sexuale și cu femei,
‎deși nu mi-au făcut niciodată plăcere.”
‎Nu sunt prea multe dovezi ‎privind viața privată a lui Röhm.
‎Cu excepția unui lucru, ‎care reprezintă o adevărată comoară.
‎O serie de scrisori trimise unui prieten, ‎dr. Karl-Günther Heimsoth.
‎„Toate femeile mă dezgustă.”
‎„Nu sunt nemulțumit de atitudinea mea,
‎chiar dacă mi-a produs uneori ‎dificultăți considerabile.
‎În sinea mea, ‎poate că sunt mândru de asta.
‎Cel puțin, așa cred.”
‎În aceste scrisori,
‎Röhm pare să devină tot mai încrezător
‎în identificarea sa drept gay.
‎E un moment ‎când însăși ideea de sexualitate,
‎heterosexualitate, homosexualitate ‎și așa mai departe,
‎ideea că sexualitatea e un lucru coerent ‎al unei persoane,
‎e ceva relativ nou și în plină dezvoltare.
‎Dar există și o altă realitate.
‎Germania nu e formată doar din orașe mari. ‎În mare parte, sunt orașe mici și sate.
‎Cei mai mulți nu știu ce lucruri se petrec ‎în Berlin și în alte orașe mari.
‎Se simt intimidați ‎de această schimbare rapidă.
‎Ritmul schimbării e o sursă de frustrare ‎pentru aproape toată lumea.
‎Dacă ești radical, schimbarea se petrece ‎mult prea încet pentru tine.
‎Pe de alta parte, dacă ești conservator,
‎vezi cum dispare ‎tot ce dă sens și profunzime vieții tale.
‎Acest sentiment de amenințare ‎produs de schimbare
‎le oferă fasciștilor un teren fertil ‎pentru răspândirea ideilor veninoase.
‎Vrem să-i învățăm pe toți germanii
‎că nu există viață fără lege.
‎Și nu există lege fără putere.
‎Și nu există putere fără forță,
‎iar forța trebuie să aparțină ‎propriului tău popor!
‎Mi s-a părut că Hitler suna ‎la fel ca în orice alt discurs al său.
‎Ca un nebun.
‎Toate strigătele acelea ‎și tot ce spunea acolo.
‎Și, bineînțeles, a vorbit despre evrei.
‎Era îngrozitor să asculți așa ceva.
‎Nu m-am gândit mai departe de asta.
‎Eram un tânăr nevinovat.
‎Mă îndrăgostisem.
‎Aveam o vilă în Sauerbrunn, ‎unde ne petreceam verile.
‎Și tot acolo își petrecea Lumpi ‎vacanțele în fiecare an.
‎Așa am ajuns să-l cunosc.
‎El locuia în Budapesta, iar eu în Viena.
‎Eu și Lumpi am devenit prieteni.
‎Am făcut multe lucruri împreună.
‎L-am iubit. De ce n-aș fi făcut-o?
‎Eram amândoi evrei,
‎dar nu ne făceam griji pentru asta.
‎Eram destul de departe de toate.
‎Dar pericolul plutea în aer.
‎Nu numai în Berlin și Germania, ‎dar și în toată Europa.
‎Așa că, în 1931, Hitler îl numește pe Röhm ‎șef al Batalioanelor de Asalt, SA.
‎Organizația paramilitară a naziștilor, ‎responsabilă cu treburile murdare.
‎Destabilizau democrația,
‎se luptau cu alții pe străzi, ‎băteau oamenii la evenimente publice.
‎Sub Röhm, această forță avea să crească ‎până la trei milioane de membri.
‎Era un fel de coloană vertebrală, ‎o asigurare pentru mișcarea nazistă.
‎SA e o parte importantă a planului nazist ‎de a prelua controlul asupra Germaniei
‎și a întemeia un imperiu al rasei pure,
‎fără evrei, comuniști ‎sau persoane cu dizabilități,
‎fără persoane de etnie romă ‎și fără minorități sexuale.
‎SA își recruta membrii mai ales
‎din rândul tinerilor din clasa de jos ‎și clasa de mijloc inferioară.
‎Datorită nivelului scăzut ‎al criteriilor de intrare,
‎a atras nu numai naționaliști radicali,
‎dar și străini, excentrici ‎și destul de mulți criminali.
‎Karl Ernst era un soldat
‎pe care, cel mai probabil, ‎Röhm l-a întâlnit și l-a recrutat
‎din lumea aceea a vieții de noapte ‎din Berlin.
‎Ernst ajunge să se înroleze în SA,
‎devenind mâna dreaptă a lui Röhm ‎în cadrul organizației.
‎Omul de la SA, Karl Ernst, lucra în Berlin
‎ca bodyguard la cluburi de noapte gay ‎și ca valet de hotel.
‎După intrarea în SA, Ernst începe ‎să-și dezvolte propriile ambiții politice,
‎deși duce o viață dublă de gay.
‎Dacă ne gândim la viața lui Röhm,
‎în armată și în organizația paramilitară ‎de dreapta,
‎vedem că și-a creat împrejurul său ‎un mediu cu persoane de același sex.
‎Trăiau împreună, făceau duș împreună,
‎ieșeau pe străzi împreună, ‎să bată evrei și comuniști.
‎Toate acestea pot avea ‎un fel de încărcătură erotică sau sexuală.
‎Există această hipermasculinitate.
‎„Suntem atât de bărbați, încât am ajuns ‎să fim dezgustați de femei.
‎Nu vrem să le privim.
‎Și asta nu ne face efeminați, ‎ci și mai bărbați.”
‎Pentru mișcarea noastră!
‎Era un bărbat ‎în mișcarea național-socialistă
‎a cărui amenințare Ernst Röhm ‎a subestimat-o multă vreme.
‎Comandantul SS Heinrich Himmler.
‎Ca tânăr, Himmler este foarte interesat ‎de camaraderiile din frății.
‎În același timp, se teme
‎de atracția homoerotică pe care ‎o pot da naștere aceste camaraderii.
‎La momentul respectiv, Heinrich Himmler ‎conducea organizația SS, Schutzstaffel.
‎O organizație paramilitară ‎mai redusă decât aceea a lui Röhm‎.
‎Röhm și Himmler ‎erau oarecum în competiție.
‎Pentru a se distanța de SA ‎și de reputația sa de gay,
‎el transformă SS ‎într-o organizație de elită.
‎Asta presupune că, la modul ideal, ‎membrii ei sunt blonzi cu ochi albaștri.
‎Lui Himmler i se pare că acest aspect ‎e dovada sângelui „bun” arian.
‎În perioada aceea, ‎Gottfried von Cramm devine vedetă.
‎După două seturi extrem de disputate, ‎campionul german a suferit o întindere
‎și nu i-a mai putut face față lui Perry.
‎Gottfried a început să joace tenis ‎la zece ani.
‎La 13 ani, s-a hotărât să devină ‎cel mai bun jucător de tenis din lume.
‎Când ajunge la Berlin, se alătură ‎unui club de tenis celebru, Rot-Weiß.
‎Unul dintre membrii clubului ‎e Hermann Göring,
‎care avea să devină ministru de interne ‎în guvernul național-socialist.
‎Gottfried era un bărbat înalt și frumos.
‎Avea ochii albaștri și părul blond.
‎Întruchipa prototipul arianului.
‎Încă de la început, ‎i se cere să se alăture partidului nazist.
‎Gottfried refuză să o facă.
‎De-a lungul anilor, ‎asta va deveni o problemă tot mai mare.
‎Desigur, nu cunoaștem detalii ‎despre prima lor întâlnire,
‎dar știm că Gottfried ajunge să cunoască ‎un tânăr de aceeași vârstă cu el.
‎Iar acest tânăr se numește Manasse Herbst.
‎Gottfried și Manasse ‎veneau din două lumi foarte diferite.
‎Manasse provenea dintr-o familie de evrei ‎din cartierul sărac Scheunenviertel.
‎Era actor.
‎Pentru a se întreține, ‎lucra ca barman la Jockey,
‎un mic club de jazz, ‎aflat la câteva străzi de Eldorado.
‎Poate că s-au întâlnit la un moment dat ‎și s-au simpatizat.
‎Exista o amenințare serioasă ‎la adresa bărbaților gay.
‎Alineatul 175.
‎ÎMPREUNAREA ÎNTRE BĂRBAȚI ‎VA FI PEDEPSITĂ CU ÎNCHISOAREA.
‎Alineatul cu pricina incrimina ‎relațiile gay între bărbați.
‎Dar era dificil de aplicat,
‎pentru că multe instanțe cereau dovezi
‎privind actele sexuale ‎sau „actele similare coitului”.
‎Nu era o sarcină ușoară pentru poliție.
‎În loc să dea buzna în baruri ‎sau să facă razii,
‎alcătuiau așa-numitele „liste roz”.
‎Erau liste cu persoane suspectate ‎sau despre care se știa că sunt gay.
‎De multe ori nu știai asta, ‎pentru că nu erai pus sub acuzare,
‎dar știm că aceste „liste roz” ‎conțineau mii de nume.
‎PRENUMELE: JOSEF ‎CATEGORIA PENALĂ: ALINEATUL 175
‎Dar Gottfried are libertatea interioară ‎de a decide că, dacă se va îndrăgosti,
‎își va urma iubirea.
‎După prima întâlnire, Gottfried și Manasse ‎se văd în mod regulat.
‎Bineînțeles, Lisa știe totul.
‎Nimic nu se face pe ascuns, ‎totul e pe față.
‎Ce faci?
‎Vino aici! Haide!
‎Cei trei încep o nouă formă de relație,
‎care pare să funcționeze.
‎Pentru Lisa, mutarea la Berlin ‎este o eliberare.
‎Ea vrea să trăiască independent ‎și să se descopere într-un mod nou.
‎Ea devine rapid prietenă
‎cu femeile moderne ‎care apăruseră în Berlin.
‎Scriitoare, sportive, fotografe.
‎Lisa face și ea fotografii.
‎Este pasionată de jazz și de călărie.
‎Joacă hochei și devine ‎campioana Germaniei.
‎Și asta vine dintr-o mișcare ‎începută chiar înainte de anii '20,
‎care presupunea eliberarea
‎de constrângerile îmbrăcămintei ‎și ale statului în casă.
‎A adoptat această atitudine dură ‎și a mers pe drumul ei.
‎A început să aibă relații, ‎tot cu prietene lesbiene.
‎Curioasă și cu spirit de aventură, ‎și-a trăit viața în acord cu asta.
‎Relația dintre Gottfried și Lisa
‎se caracteriza printr-o încredere ‎reciprocă aproape nelimitată.
‎Știau că, orice ar fi făcut, ‎ar fi fost în regulă.
‎CAMPANIE ELECTORALĂ ÎN GERMANIA
‎E primăvara lui 1932. Hitler candidează ‎la alegerile prezidențiale,
‎iar naziștii participă ‎la cele parlamentare.
‎Cu puțin timp ‎înainte de preluarea puterii,
‎național-socialiștii își intensifică ‎teroarea de stradă.
‎Au loc conflicte serioase cu victime.
‎În principal, fac asta
‎pentru a demonstra ‎instabilitatea democrației.
‎Iar ei se prezintă ‎drept partid al legii și ordinii,
‎care va garanta siguranța, ordinea ‎și pacea după câștigarea alegerilor.
‎IEȘIȚI PE STRĂZI! ‎ADOLF HITLER
‎Nu atât frica creează o legătură ‎între populație și național-socialiști,
‎ci mai degrabă speranța ‎într-o Germanie mai puternică
‎și promisiunea unui viitor de aur.
‎Bună seara!
‎Charlotte, Toni și o altă femeie, ‎Dorchen Richter,
‎au recurs atunci la operație.
‎Sunt doar trei exemple de persoane ‎despre care știm
‎că au suferit o operație ‎de schimbare a sexului
‎și, inițial, au supraviețuit.
‎Acele intervenții chirurgicale ‎și proceduri
‎erau extrem de riscante, ‎fiind experimentale.
‎Au fost unele dintre primele situații
‎în care asupra unei persoane s-au efectuat ‎intervenții chirurgicale multiple.
‎Oamenii voiau să vină la acel institut
‎tocmai pentru că nu exista o altă opțiune.
‎Renumele său era global.
‎Probabil că Charlotte și Toni ‎au simțit o mare ușurare
‎pentru că au avut acces la acele operații ‎cât încă erau permise.
‎După acele operații,
‎simțeau o mulțumire mai mare ‎față de sexul lor
‎și erau mai puternice în feminitatea lor.
‎Charlotte a declarat deseori
‎că operația i-a adus ‎cea mai mare bucurie din viața ei.
‎Nu-mi aduc aminte să existe ‎o altă filmare din perioada aceea
‎în care să vezi nu numai o persoană trans, ‎ci mai multe persoane trans împreună,
‎care sunt fericite și vesele.
‎În Germania de atunci,
‎dacă vreo persoană în travesti ‎care se producea la Eldorado
‎ieșea pe ușa clubului îmbrăcată așa,
‎putea fi arestată ‎pentru tulburarea ordinii publice.
‎Prin urmare, majoritatea persoanelor trans ‎nu puteau trăi cum doreau,
‎fără a avea de-a face cu polițiștii.
‎Magnus Hirschfeld și institutul său
‎au negociat o soluție cu poliția.
‎Persoanele respective urmau să primească ‎documente de deplasare, „permise trans”.
‎MUNCITOAREA EVA KATTER ‎POARTĂ HAINE BĂRBĂTEȘTI.
‎Practic, erau cărți de identitate ‎care informau poliția
‎că se află în îngrijirea unui medic ‎și nu trebuie arestate.
‎Și că au dreptul legal ‎să se deplaseze în public,
‎îmbrăcate ca genul cu care se identifică.
‎Este prima dată în istoria lumii
‎când există recunoaștere legală ‎pentru genurile persoanelor trans.
‎De acum, persoane precum Charlotte și Toni
‎puteau circula libere cu acest permis,
‎fără să-și facă griji ‎că le oprește poliția,
‎pentru că „făceau ceva ilegal”.
‎Persoanele queer și trans ‎puteau trăi la lumina zilei, în public.
‎Și se întâmpla chiar aici, la Berlin.
‎Câțiva ani mai târziu, ‎am plecat la Budapesta,
‎ca să-mi petrec vacanța de Paște acolo.
‎Am stat la Lumpi, pe strada Andrássy.
‎Nu-mi amintesc numărul. Era lângă operă.
‎La acea primă vizită, ‎am fost mereu puși pe glume.
‎Nu aveau o baie ca lumea.
‎Aveau numai ceea ce noi, în Viena, ‎numeam „lavoar”.
‎Mama lui turna apă înăuntru.
‎Și intram amândoi dezbrăcați ‎în cada aceea.
‎Când Lumpy m-a văzut, a avut o erecție.
‎Când m-a văzut gol. Eu n-am observat.
‎Nu ne-am atins la modul sexual,
‎dar probabil că l-am excitat.
‎La începutul anilor 1930,
‎Hitler decide să ajungă la putere ‎prin căi legale,
‎încercând să-i cucerească pe alegători ‎cu propaganda sa masivă
‎și să acapareze parlamentul, ‎pentru a-l distruge din interior.
‎Cei mai mari dușmani ai naziștilor ‎erau social-democrații și comuniștii.
‎Social-democrații aveau nevoie ‎de o campanie,
‎de ceva care să-i împiedice pe naziști ‎să vină la putere.
‎CUPIDON ÎN CASA CĂMĂȘILOR BRUNE
‎RÖHM INSPECTEAZĂ TRUPELE SA
‎Jurnaliștii social-democrați ‎pun mâna pe copii
‎ale scrisorilor lui Röhm ‎către doctorul Heimsoth
‎și publică așa-numitele ‎„scrisori de amor ale lui Ernst Röhm”.
‎„O descoperire despre mercenarul-șef ‎al lui Hitler.
‎Welt am Sonntag ‎publică o scrisoare ‎a locotenent-colonelului Röhm…”
‎Ca urmare, se iscă un scandal monstru.
‎Social-democrații cred ‎că au găsit soluția miraculoasă
‎care-i va ajuta să recâștige ‎o parte din alegători.
‎În martie 1932, când izbucnește scandalul,
‎Hitler obține 30% din voturi ‎la alegerile prezidențiale,
‎ceea ce e foarte mult.
‎Iar în iulie 1932, după ce scandalul ‎făcuse furori timp de câteva luni,
‎obține 37% la parlamentare.
‎Așa că scandalul nu a funcționat.
‎A fost o tactică politică eșuată.
‎Același sex!
‎Presupun că Röhm a fost îngrozit ‎când au apărut scrisorile în ziare.
‎Dar când vezi că nu au niciun efect
‎și partidul obține lejer victoria ‎în alegeri,
‎te simți reabilitat.
‎Și, mai important, ‎începi să te simți invincibil.
‎Germani, concetățeni…
‎concetățene…
‎Pe data de 30 ianuarie,
‎zarurile au fost aruncate în Germania.
‎Și nu cred
‎că adversarii noștri care râdeau cândva ‎mai au acum chef de râs.
‎Sieg!
‎Heil!
‎- Sieg! ‎- Heil!
‎La 30 ianuarie 1933, ‎Hitler este numit cancelar.
‎HITLER E NOUL CANCELAR!
‎Hitler devine lider ‎al regimului său totalitar.
‎În ideologia național-socialistă,
‎nu există un mod de viață individual.
‎Totul e subordonat ‎unei ideologii superioare.
‎Fiecare individ din această ‎comunitate populară
‎trebuie să se supună ‎acestui scop superior.
‎Naziștii sunt preocupați ‎de aspectele rasiale și sociale,
‎de sănătatea și igiena sexuală.
‎Asta înseamnă procrearea ‎de copii sănătoși, de rasă pură.
‎Orice stă în calea creșterii populației ‎e un lucru rău,
‎o amenințare pentru națiune.
‎Cu puțin timp înainte ‎de preluarea puterii, Eldorado se închide.
‎Fără vreun rămas-bun sau vreo explicație.
‎Iar comunitatea queer ‎pierde un important loc de întâlnire.
‎Mulți dintre angajații clubului Eldorado
‎deveneau, astfel, mult mai vulnerabili ‎și nu mai aveau unde să se angajeze.
‎Și apoi, pe lângă toate celelalte,
‎fațada clubului e transformată ‎în spațiu publicitar pentru naziști.
‎ELDORADO ‎AICI E LOCUL TĂU!
‎VOTAȚI PENTRU HITLER - POZIȚIA 1
‎Cred că îți îngheață sângele în vine
‎când te gândești că poți merge ‎atât de departe în direcția opusă,
‎în aceeași clădire.
‎Eldorado era închis.
‎Și toate spațiile sociale ‎care înfloriseră vreme de zece ani
‎dispăruseră aproape peste noapte.
‎Comunitatea queer exista încă, ‎dar nu mai avea locuri de întâlnire.
‎Trebuia s-o facă ‎într-o manieră mult mai secretă.
‎Și viețile lui Gottfried și Manasse ‎se schimbă radical în 1933.
‎Manasse pierde rapid ‎toate angajamentele de la teatru.
‎Este evreu și nu mai are voie ‎să lucreze ca actor.
‎Își dă seama din timp ‎că nu mai e în siguranță în Germania.
‎E clar pentru toată lumea că situația ‎devine din ce în ce mai tensionată.
‎Relația lor e din ce în ce ‎mai afectată de întrebarea:
‎„Cum poate pleca Manasse ‎în siguranță din Germania?”
‎Totuși, Gottfried vrea să joace tenis.
‎Chiar dacă asta înseamnă că trebuie ‎s-o facă sub drapelul Germaniei Naziste.
‎Presiunea creștea.
‎Avea o relație de dragoste ‎cu un evreu gay.
‎În același timp, ‎popularitatea sa era tot mai mare.
‎La nivel național, dar și internațional.
‎S-a gândit că, atâta vreme cât câștigă,
‎regimul nu-i poate face rău.
‎După decizia lui Cramm de a juca ‎pentru Germania, nu mai era altă opțiune.
‎În ciuda venirii la putere ‎a naziștilor, în 1933,
‎Charlotte și Toni n-au nicio problemă ‎să iasă în public,
‎să se expună pe stradă,
‎să-și facă fotografii
‎și chiar să discute deschis despre asta ‎cu un jurnalist.
‎Totul pare să fie în regulă. ‎Încă poți merge la institut…
‎Charlotte e profund captivată ‎de Hirschfeld și de cercul acestuia.
‎Ea oferă sfaturi noilor persoane trans,
‎care nu știu ‎nici cum să-și aleagă rochiile.
‎Îi ajută pe oameni ‎să-și găsească locuințe.
‎Charlotte și Toni își trăiesc, ‎în sfârșit, viața.
‎Nu e doar finalizarea ‎unei proceduri medicale.
‎Între timp, Magnus Hirschfeld ‎călătorește în jurul lumii.
‎În timp ce, în Germania, ‎nu mai poate apărea în public,
‎pe plan mondial ‎are încă parte de recunoaștere.
‎E deja celebru
‎pentru faptul că e evreul ‎care efeminează Germania
‎și ademenește tinerii în universul gay.
‎El este cu adevărat ‎inamicul numărul unu al naziștilor.
‎Charlotte și Toni ‎încep să simtă presiunea.
‎Se hotărăsc să părăsească institutul.
‎Se mută într-o garsonieră mizeră ‎din altă parte a Berlinului.
‎Aceste două femei dezvoltă sentimente ‎atât de puternice una față de cealaltă,
‎încât Toni se convertește la iudaism.
‎Îmi vine greu să cred că o persoană ‎s-ar fi convertit atunci la iudaism,
‎dacă nu și-ar fi iubit partenerul ‎cu adevărat.
‎După plecarea lor, institutul este atacat.
‎În dimineața zilei de 6 mai 1933,
‎un grup de studenți naziști ‎răscolește toată clădirea.
‎Tinerii naziști dărâmă rafturile ‎și stropesc cu cerneală toate cercetările.
‎Distrug biblioteca, încăperile…
‎Vorbim de aproximativ 20.000 de cărți.
‎Își fac fotografii,
‎în timp ce distrug cu entuziasm ‎tot ce construise Magnus Hirschfeld.
‎Trebuie să fi fost una dintre cele mai ‎devastatoare experiențe din viața lui.
‎Hirschfeld nu se afla la institut ‎în momentul atacului.
‎Era la Paris.
‎Dar unii angajați, precum Dorchen Richter, ‎au fost martori la eveniment.
‎Institutul fusese casa ei ‎și acum era distrus.
‎Din câte știm, ‎ea a murit în timpul atacului.
‎Încredințez flăcărilor ‎scrierile lui Heinrich Mann,
‎Ernst Glaeser, Erich Kästner!
‎Încredințez flăcărilor scrierile ‎școlii lui Sigmund Freud!
‎Patru zile mai târziu, ‎la cunoscuta ardere a cărților,
‎volumele sustrase din institut ‎sunt arse în Piața Operei.
‎Există chiar și o fotografie
‎cu unul dintre busturile lui Hirschfeld ‎care e dus să fie ars.
‎Aceste fotografii…
‎mă înspăimântă teribil ‎atunci când le privesc.
‎Pentru că oamenii aceia încercau, ‎în mod deliberat,
‎să distrugă toate dovezile
‎existenței persoanelor queer și trans.
‎După ajungerea naziștilor la putere, ‎dispar o mulțime de oportunități
‎care existau pe atunci în Germania, ‎în privința expresiei și jocului de gen.
‎Femeile sunt menite să rămână ‎în sfera domestică de acasă.
‎Ele trebuie să nască prunci pentru țară.
‎Bărbații trebuie să întruchipeze ‎virilitatea masculină
‎și să fie capabili să meargă la război.
‎Perioada experimentelor, ‎a expresionismului și a toleranței
‎luase sfârșit, fiind înlocuită cu aceea ‎a rolurilor de gen foarte stricte.
‎În septembrie 1933,
‎Karl Ernst, ‎unul dintre adjuncții lui Röhm,
‎pe care-l cunoscuse în cluburile gay,
‎se căsătorește cu o femeie.
‎Cavalerii de onoare de la nuntă ‎sunt Röhm și Hermann Göring,
‎ministrul de interne al lui Hitler.
‎Ei merg spre altar, în spatele mirilor,
‎flancați de mai multe rânduri ‎de ofițeri SA.
‎Vă imaginați cât de util a fost ‎pentru Röhm, strategic vorbind,
‎să organizeze un spectacol din căsătoria ‎cu o femeie a unuia precum Karl Ernst.
‎Era ca și cum ar fi spus ‎că erau doar zvonuri,
‎că acei paramilitari n-aveau de-a face ‎cu homosexualitatea impură.
‎În ianuarie 1934,
‎Röhm primește o scrisoare ‎foarte călduroasă din partea lui Hitler.
‎„Îți mulțumesc, dragul meu Ernst Röhm,
‎pentru serviciile tale nepieritoare
‎și vreau să te asigur ‎cât de recunoscător îi sunt sorții
‎că oameni ca tine îmi sunt prieteni ‎și camarazi de luptă.
‎Cu multă prietenie și adâncă recunoștință, ‎al tău, Adolf Hitler.”
‎Röhm e acum suficient de încrezător ‎pentru a solicita în mod deschis
‎să fie numit ministru al apărării.
‎În felul acesta,
‎puternica armată germană ‎de 100.000 de oameni
‎s-ar fi integrat în SA, sub comanda lui.
‎La începutul anului 1934,
‎SA ajunsese la cel mai mare număr ‎de membri din istoria sa, 4,5 milioane.
‎Asta reprezenta o problemă pentru Hitler.
‎Iar ideea că Röhm va fi la conducere
‎îi îngrozește pe conservatorii ‎din armata germană,
‎care făcuseră posibilă ‎ascensiunea naziștilor la putere,
‎dar nu voiau să-și piardă funcțiile,
‎rolurile lor în acea ierarhie.
‎Așa că trebuia oprit.
‎Pentru Heinrich Himmler, venise momentul
‎să-și scoată organizația SS ‎din umbra lui Ernst Röhm și SA
‎și să-și extindă propria putere.
‎Adversarii lui Röhm din mișcarea nazistă, ‎precum Himmler,
‎încep să propage ideea că Röhm ‎intenționează să preia efectiv controlul,
‎să-l detroneze pe Hitler ‎și să-și vadă de propria lui revoluție.
‎Sfârșesc prin a-l convinge pe Hitler
‎că amenințarea e iminentă ‎și că trebuie acționat.
‎Sexualitatea lui Röhm era un instrument ‎cu care ar fi putut să-l oprească.
‎Suntem în vara lui 1934.
‎Hitler îi invită pe Röhm ‎și alți locotenenți de top din SA
‎într-un binemeritat sejur ‎pe lacul Tegernsee din Bavaria.
‎Invitații se distrează de minune ‎în acele zile de vară.
‎După cum vedeți, Röhm nu venise acolo ‎pentru a plănui preluarea puterii.
‎Credea că e în vacanță.
‎E dimineață devreme, ‎în ziua de 30 iunie 1934.
‎Ernst Röhm doarme în camera lui de hotel.
‎Dar Hitler și Goebbels ‎sunt în drum spre Bavaria.
‎Hitler merge la hotelul ‎de pe malul lacului Tegernsee
‎și, alături de trupe SS,
‎dă buzna personal ‎pe ușa dormitorului lui Röhm.
‎Când intră în cameră, ‎îl acuză pe Röhm de trădare.
‎- Îmbracă-te! ‎- Afară!
‎În acest moment, Röhm e confuz, ‎crezând că e vorba de o neînțelegere.
‎Mai mulți dintre ofițerii SA ‎sunt arestați împreună cu Röhm
‎și duși la închisoarea Stadelheim ‎din München.
‎Șase dintre ei sunt împușcați pe loc.
‎Două zile mai târziu, Hitler decide ‎să-i propună lui Röhm să se sinucidă.
‎Răspunsul lui Röhm a fost:
‎„Dacă voi fi ucis, ‎s-o facă Adolf cu mâna lui.”
‎Când Röhm refuză să se sinucidă, ‎e împușcat mortal de doi ofițeri SS.
‎Pe 30 iunie și în următoarele două zile,
‎sunt împușcați peste 90 de oameni,
‎iar aproximativ 1.000 sunt arestați.
‎Printre ei, se numără nu doar Ernst Röhm ‎și unii dintre oamenii săi,
‎ci și adversari politici și parlamentari.
‎E prima ucidere în masă ‎legitimată de stat a acestui regim.
‎CĂPITANUL RÖHM A FOST EXECUTAT, ‎DUPĂ CE A REFUZAT SĂ SE SINUCIDĂ.
‎PESTE 30 DE CONDUCĂTORI MORȚI
‎Publicului i se spusese că plănuiau ‎o lovitură de stat împotriva lui Hitler,
‎dar nu era o poveste foarte credibilă ‎pentru oameni.
‎Hitler a justificat crimele,
‎spunând că desfrânarea sexuală ‎din interiorul SA crescuse atât de mult,
‎încât afecta reputația ‎național-socialismului.
‎CASA BRUNĂ A HOMOSEXUALILOR
‎Hitler ține un discurs, ‎în care spune, citez:
‎„Fiecare mamă ar trebui ‎să-și poată trimite fiul în SA,
‎în partid sau în Tineretul Hitlerist,
‎fără teama că ar putea deveni ‎depravat moral sau sexual.
‎Vreau să văd bărbați în uniformele SA, ‎nu maimuțe dezgustătoare.”
‎A fost un scandal uriaș.
‎Era în fiecare ziar, pe prima pagină.
‎Am dat ordin ca aceia vinovați ‎de această trădare să fie împușcați.
‎Și am continuat să dau acest ordin,
‎pentru a elimina ulcerele ‎care ne otrăvesc fântânile sufletului.
‎Probabil că am auzit asta la radio,
‎pentru că-mi amintesc foarte clar
‎momentul când mi-am dat seama ‎ce se petrecea.
‎Era înfricoșător,
‎indiferent dacă erai sau nu gay.
‎Era valabil pentru orice ființă umană. ‎Se putea întâmpla oricui.
‎Și a arătat cine era Hitler cu adevărat.
‎Faptul că SS a comis crimele acelea
‎a demonstrat încă o dată ‎loialitatea lui Himmler față de Hitler.
‎Iar Hitler i-a mulțumit pentru asta, ‎îndeplinindu-i dorința,
‎aceea de a separa organizația SS de SA.
‎SS era acum subordonată direct lui Hitler.
‎Este ceea ce Heinrich Himmler ‎și-a dorit tot timpul.
‎Acest lucru pregătește scena ‎pentru ascensiunea și cariera lui Himmler.
‎După uciderea lui Röhm,
‎preia controlul poliției politice ‎din toate landurile germane.
‎În cele din urmă, ‎devine șeful întregii forțe de poliție,
‎comandantul SS și al Gestapoului.
‎Himmler devine conducătorul luptei ‎împotriva homosexualității.
‎Scopul lui este ‎de a eradica homosexualitatea.
‎„Homosexualitatea subminează ‎fiecare realizare
‎și distruge statul din temelii.
‎Pentru că numai oamenii cu mulți copii
‎au dreptul la putere ‎și dominație mondială.
‎Trebuie să luptăm cu homosexualitatea ‎cu orice preț,
‎altfel vom asista la sfârșitul Germaniei ‎și al lumii germanice.”
‎Noi suntem sabia revoluției!
‎Singurul inamic care nu mai provoacă daune
‎este cel mort și anihilat!
‎Dosarele cu listele roz întocmite anterior
‎nu cad acum ‎doar în mâinile poliției germane.
‎Ele ajung și la Gestapo.
‎Există un val fără precedent ‎de persecuții și condamnări penale.
‎Bărbații gay sunt incriminați direct, ‎prin paragraful 175.
‎Și persoanele trans și lesbienele ‎sunt persecutate de naziști,
‎dar prin moduri mai indirecte ‎și mai complicate.
‎Puteau fi luate în vizor ca „antisociale” ‎sau „neintegrate în comunitate”.
‎Mulți erau surprinși și de faptul
‎că poliția intervenea foarte repede.
‎Că ajungeau imediat la proces.
‎Și nu știau cum să se apere.
‎Aveau acasă agende care, dintr-odată, ‎erau folosite ca probe în instanță.
‎Se dorea în mod expres denunțarea, ‎iar populația germană era dispusă la asta.
‎Vecinii observă că găzduiești ‎un vizitator.
‎Că tragi draperiile de la dormitor.
‎Vecinii raportează că femeile ‎poartă pantaloni și arată ca lesbienele.
‎Și sună la poliție pentru a îndepărta ‎persoanele respective,
‎care nu mai sunt tolerate ‎în Germania național-socialistă.
‎Între 1933 și 1936,
‎Manasse încearcă să găsească o modalitate
‎de a locui în afara Germaniei.
‎Cei doi încearcă să se întâlnească ‎fie la Berlin,
‎fie în alte orașe ‎unde Gottfried joacă tenis,
‎ca să poată continua să se vadă.
‎Trebuie să fi fost foarte obositor ‎și foarte deprimant.
‎Așa e dragostea tânără.
‎Lipsa de griji s-a transformat brusc ‎în nevoia de a răspunde la întrebări:
‎„Cum scap de aici? ‎Cum pot fi în siguranță?”
‎Are loc o ultimă întâlnire între ei,
‎ultima noapte petrecută împreună ‎pentru mulți ani de atunci înainte.
‎Gottfried îi transferă lui Manasse bani ‎din premiile obținute la diverse turnee.
‎Acest lucru îi permite lui Manasse ‎să emigreze în 1936 în Palestina,
‎acolo unde e în siguranță.
‎În același an, o pierde și pe Lisa, ‎care-i cere divorțul.
‎Știm din scrisorile ei ulterioare ‎că a regretat mereu acest pas.
‎În același timp, era convinsă
‎că nu se putea compara cu marea iubire ‎pe care Gottfried o avea pentru tenis.
‎Spunea că, dacă ar fi rămas alături de el,
‎ar fi trebuit să renunțe ‎la tot ce era important.
‎Pentru că nu ocupa mult loc în viața lui.
‎Una dintre cele mai importante partide ‎din cariera lui Gottfried von Cramm
‎a fost aceea din Cupa Davis, ‎jucată în 1937, la Wimbledon,
‎împotriva unui adversar american, ‎Donald Budge.
‎În acel moment, Gottfried era unul ‎dintre cei mai populari sportivi din lume.
‎Regimul nazist se aștepta ‎ca jucătorul german să câștige.
‎Au fost prezenți 15.000 de spectatori, ‎inclusiv regina Mary,
‎iar meciul a fost urmărit ‎în întreaga lume.
‎Nu se mai întâmplase așa ceva.
‎Chiar și în zilele noastre, e considerată
‎una dintre cele mai mari partide de tenis ‎din toate timpurile.
‎E o anecdotă spusă de Donald Budge,
‎conform căreia Gottfried a primit ‎un telefon chiar înainte de meci,
‎probabil de la Hitler,
‎care l-a amenințat că, dacă nu va câștiga,
‎nu va mai putea să-l protejeze.
‎Finala de la Wimbledon.
‎În marele meci al campionilor,
‎baronul von Cramm, asul din Cupa Davis, ‎îl înfruntă pe californianul Donald Budge,
‎campionul de la Wimbledon, ‎yankeul neînvins în acest an.
‎Budge e la primire.
‎Egalitate.
‎După desfășurarea jocului, ‎pare că Gottfried urmează să câștige.
‎Avantaj!
‎Liniște, vă rog!
‎Budge e în plan îndepărtat.
‎În cele din urmă, ‎pierde al cincilea set cu 8-6.
‎Și face lucrul ‎pentru care a devenit celebru.
‎Aduce onoruri învingătorului.
‎Dragul meu Don, vreau să te felicit ‎pentru jocul tău splendid.
‎Cred că acum meriți să câștigi ‎fiecare campionat din lume.
‎Dar voi face tot ce pot ‎pentru a preveni asta.
‎Ești un mare sportiv.
‎Foarte amabil din partea ta, ‎dragul meu Donald. Mulțumesc mult.
‎Publicul a fost încântat ‎și cu toții au înțeles
‎că acel jucător de tenis,
‎chiar dacă juca pentru Germania nazistă, ‎nu se identifica deloc cu ea.
‎Acest fapt i-a făcut pe oameni ‎să se întrebe:
‎„Mai slujește regimul?”
‎După înfrângere, Gottfried pleacă ‎într-un turneu mondial,
‎bifând participări ‎la mai multe competiții de tenis.
‎La o conferință de presă,
‎e întrebat ce părere are ‎despre persecutarea evreilor din Germania.
‎Și spune foarte clar ‎că nu e de acord cu asta.
‎Nu face niciun secret din antipatia lui ‎față de național-socialism.
‎Se pune din ce în ce mai mult în pericol.
‎AUSTRIA GERMANĂ LIBERĂ ‎VĂ UREAZĂ BUN-VENIT!
‎UN POPOR, UN IMPERIU, UN CONDUCĂTOR!
‎Austriecii au devenit naziști ‎peste noapte.
‎400.000 de oameni adunați la Heldenplatz
‎îl aclamă pe Hitler.
‎Ca lider și cancelar al națiunii germane ‎și al Reichului,
‎declar acum, în fața istoriei germane,
‎intrarea patriei mele în Reichul german.
‎Trăiască!
‎EVREII SUNT CRIMINALI
‎Când te plimbai prin oraș, ‎vedeai afișele acelea peste tot.
‎„Interzis evreilor.”
‎Erau peste tot pe unde te uitai.
‎AFACERE NON-ARIANĂ ‎HERZMANSKY E IAR ARIAN
‎Dar tot am ieșit pe stradă.
‎M-am plimbat de zor prin oraș.
‎Dintr-odată, am văzut o mulțime de oameni.
‎Mătușa mea, Gretel, stătea în genunchi, ‎cu o periuță de dinți.
‎Fusese obligată să curețe trotuarul.
‎EVREU
‎A doua zi după venirea lui Hitler, ‎a sosit o scrisoare într-un plic albastru.
‎„Dragă Walter…
‎De când ai venit să mă vezi, ‎a fost îngrozitor la Budapesta.
‎N-ai mai recunoaște nimic.
‎Înțeleg că și la Viena e oribil.
‎Ce mai faci? Sunteți în siguranță?
‎Ai mei trebuie să renunțe la afacere, ‎chiar dacă ne-am convertit.
‎Încearcă să ne ducă în străinătate,
‎dar nu avem rude sau prieteni apropiați,
‎cu excepția ta.
‎Naziștii sunt peste tot ‎și sunt foarte speriat.
‎Poți să ne ajuți în vreun fel? ‎Tu ce ai de gând să faci?
‎Dacă pleci, te rog să mă iei cu tine. ‎Scrie-mi neîntârziat. Lumpi al tău.”
‎Era o scrisoare disperată.
‎Dar nu i-am răspuns niciodată,
‎pentru că, atunci când a venit scrisoarea,
‎eram într-o situație foarte precară ‎în Viena.
‎În noaptea aceea,
‎au venit la apartamentul nostru ‎la ora 2:00
‎și l-au luat pe tatăl meu.
‎L-au dus la Dachau.
‎A fost ceva îngrozitor. ‎Cum aș fi putut să-l ajut?
‎Da…
‎De atunci, n-am mai știut nimic de Lumpi.
‎Binecuvântat ești Tu, Doamne, ‎Dumnezeul nostru, stăpân al lumii.
‎Care ne-a sfințit cu faptele Sale bune
‎și ne-a poruncit să aprindem ‎o lumânare pentru Sabat.
‎În noaptea de 9-10 noiembrie 1938,
‎au loc pe tot teritoriul Reichului. ‎„pogromurile din noiembrie”.
‎Multă vreme, a fost cunoscută ‎drept „Noaptea de cristal”.
‎În noaptea aceea, au fost incendiate ‎sinagogi și clădiri de afaceri evreiești.
‎Clădirile rezidențiale au fost devalizate, ‎jefuite și distruse.
‎Mulți evrei au fost arestați ‎și duși în lagăre de concentrare.
‎Trebuie să fi fost o perioadă incredibil ‎de agitată pentru Charlotte și Toni.
‎Se hotărăsc să fugă în Cehoslovacia,
‎unde cred că ar putea fi mai sigur.
‎Deocamdată.
‎Într-un martie friguros,
‎Gottfried se întoarce ‎după un turneu mondial de șase luni.
‎În prima seară de la întoarcerea acasă,
‎ia cina cu mama și frații lui.
‎Se adunaseră cu toții la cină în Brüggen.
‎Dintr-odată, s-au auzit bătăi în ușă.
‎Bunica a ieșit ‎și s-a întors palidă, spunând:
‎„Gottfried, trebuie să te duci afară.”
‎Erau doi oameni de la Gestapo, ‎care l-au luat imediat.
‎L-au dus la închisoare.
‎Arestarea a fost înscenată ‎într-un mod foarte teatral.
‎I-ar fi putut trimite o scrisoare, ‎cerându-i să vină la poliție.
‎Dar cred că regimul nazist a intenționat ‎s-o facă într-un mod foarte public.
‎BARONUL GOTTFRIED VON CRAMM ‎ARESTAT ÎN GERMANIA
‎În data de 14 mai 1938,
‎Gottfried e condamnat la închisoare ‎pentru încălcarea paragrafului 175.
‎Motivul invocat este relația de cinci ani ‎cu Manasse Herbst.
‎„Un factor agravant a fost faptul
‎că inculpatul a fost implicat ‎în activități homosexuale
‎la scurt timp după căsătoria sa.
‎Cel mai grav aspect a fost că inculpatul,
‎din poziția sa de sportiv german,
‎binecunoscut în întreaga lume,
‎nu a ezitat
‎să întrețină relații homosexuale ‎cu un evreu din Galiția.”
‎Manasse Herbst a fost norocos
‎că a plecat din Germania ‎în perioada aceea.
‎Altfel, nu ar fi supraviețuit.
‎În perioada celui de-Al Treilea Reich, ‎se estimează că 100.000 de bărbați
‎au fost puși sub acuzare ‎în acord cu legile germane anti-gay.
‎Aproximativ 50.000 dintre aceștia ‎au fost condamnați penal.
‎Un număr de 5.000 până la 15.000 ‎au pierit în lagărele de concentrare.
‎Lagărele au fost de la bun început
‎un instrument de teroare ‎al național-socialismului.
‎Deținuții acuzați că sunt homosexuali
‎au parte de un tratament ‎deosebit de brutal.
‎Și abia dacă găsesc solidaritate ‎în rândul prizonierilor.
‎ECUSOANE PENTRU DEȚINUȚII DIN LAGĂRE
‎Persoanele gay trebuiau să poarte ‎un triunghi roz.
‎MARTORII LUI IEHOVA, HOMOSEXUALI, ‎ANTISOCIALI
‎Erau puși la muncă forțată, ‎în cele mai groaznice condiții.
‎Alimentația era dezastruoasă,
‎mulți deținuți murind ‎din cauza unor condiții de nedescris.
‎Unii prizonieri au fost abuzați ‎pentru experimente medicale.
‎Nu toți au supraviețuit.
‎Exista și posibilitatea de a fi castrați,
‎cu promisiunea că li se va permite ‎să părăsească lagărul de concentrare.
‎Dar știm, din diverse documente,
‎că mulți nu au fost eliberați.
‎Mulți dintre prizonierii ‎acuzați că ar fi homosexuali,
‎adesea pe bază de denunțuri,
‎nu supraviețuiesc detenției în lagăr.
‎Urmărirea lor penală a ajuns la apogeu ‎între 1937 și 1939.
‎Chiar înainte ca Hitler ‎să pornească războiul împotriva Europei.
‎N-a fost precum genocidul evreilor.
‎Naziștii nu se gândeau ‎că trebuie să omoare toate persoanele gay.
‎Ei își doreau să elimine homosexualitatea.
‎În 1941, Hitler îi transferă ‎lui Heinrich Himmler
‎sarcina așa-numitei ‎„soluții finale a problemei evreiești”.
‎Cu alte cuvinte, ‎Heinrich Himmler primește ordin
‎să-i extermine pe toți evreii germani ‎și europeni.
‎În Cehoslovacia, ‎poliția străinilor vine după Charlotte.
‎E arestată în timp ce ea și Toni
‎sărbătoresc aniversarea de zece ani.
‎Și e pe cale să fie internată ‎într-un lagăr de concentrare.
‎Toni intră în panică ‎și fuge la consulul elvețian.
‎Avertizează autoritățile asupra faptului ‎că Charlotte e, de fapt, americancă.
‎În cele din urmă, Charlotte e urcată ‎pe un vapor și trimisă la New York.
‎Toni a acționat rapid, ‎pentru a o scoate din încurcătură.
‎Altfel, sfârșea într-un lagăr ‎de exterminare.
‎Chestia asta le-a despărțit pe veci. ‎Nu s-au mai văzut niciodată.
‎SFÂRȘITUL RĂZBOIULUI
‎Toată viața l-am căutat pe Lumpi.
‎Voiam să știu unde e, ‎ce s-a întâmplat cu el.
‎LAGĂR DE MUNCĂ ‎HARKA, UNGARIA, 1946
‎Abia acum, când am văzut aceste imagini…
‎Abia acum totul a ieșit la iveală.
‎A fost într-un lagăr de muncă ‎și a murit de foame.
‎Mi se pare îngrozitor că a murit așa.
‎Nu merita asta.
‎VICTIMELE DE LA HARKA
‎E îngrozitor…
‎Am văzut o piatră mare,
‎pe care stătea scris numele lui.
‎Fülöp Loránt, 24 sau 25 de ani.
‎Cum se spune în Viena, ‎e prea ‎verkiefeln, ‎greu de suportat.
‎Nu poți accepta niciodată unele lucruri ‎care sunt prea greu de suportat.
‎Da…
‎Mă bucur dacă, prin mica mea contribuție,
‎am făcut ca Lumpi să rămână în istorie.
‎Faptul că nu știi ce s-a întâmplat ‎cu persoana iubită
‎este, din păcate, ceva obișnuit ‎pentru multe victime evreiești.
‎Aflăm foarte târziu sau niciodată
‎în ce loc au fost ucise.
‎Supraviețuitorii gay nu puteau ‎să-și spună povestea, deși doreau asta.
‎Era prea periculos.
‎După 1945,
‎persecutarea persoanelor gay ‎n-a fost recunoscută ca o nedreptate.
‎Germania de Vest a adoptat ‎paragraful 175 al naziștilor.
‎Societatea îi consideră ‎criminali și perverși.
‎Familiile tac. Istoricii nu pun întrebări.
‎Persecuția continuă.
‎DOSAR PENAL ‎ÎMPOTRIVA LUI GOTTFRIED VON CRAMM
‎În 1951, Gottfried, ‎asemenea multor bărbați gay,
‎încearcă să-și scoată din cazier ‎condamnarea conform paragrafului 175.
‎Altfel, nu primește viză
‎pentru a participa la turnee în SUA, ‎Marea Britanie sau Franța.
‎Are loc o procedură în instanță.
‎Manasse Herbst se întoarce în Germania, ‎pentru prima dată, în 1951.
‎Se întoarce în țara care i-a vrut moartea.
‎Are loc, bineînțeles, prima revedere ‎dintre Gottfried și Manasse.
‎Lisa e, de asemenea, interogată.
‎Ea confirmă relația ‎dintre Manasse și Gottfried.
‎Pentru o clipă, ‎s-au bucurat fără teamă de libertatea
‎de care avuseseră parte ‎la sfârșitul anilor 1920.
‎În cadrul conservator din anii 1950 ‎și în fața unei instanțe germane.
‎Ca și în cazul altor persoane gay, ‎lui Gottfried îi e refuzată cererea.
‎Nu primește viză ‎pentru cele mai importante turnee.
‎Câștigă alte turnee, ‎în țările în care are voie să joace,
‎dar nu are voie să participe ‎la cele mai importante,
‎pentru că rămâne un infractor, ‎conform paragrafului național-socialist.
‎Am emigrat în SUA.
‎Din 1939, locuiesc aici și sunt fericit.
‎Am devenit compozitor ‎și am scris muzică toată viața.
‎Am cunoscut pe cineva. ‎Cred că era prin 1959.
‎Numele lui e Howard Myers.
‎Mulțumesc.
‎Nu știu de ce cumperi ‎o cafea atât de mare.
‎Adevărul e că eram nerușinați.
‎Nu simțeam nicio rușine.
‎Am fost la masă ‎și cu șase cupluri căsătorite.
‎N-am fost nerușinat, ‎pentru că nu m-am îndoit niciodată
‎de faptul că pot face tot ce îmi propun.
‎Walter a trăit pentru mine.
‎A făcut totul pentru mine, ‎în primele noastre decenii,
‎când eram mai tineri.
‎Iar acum, are o sută de ani.
‎Și…
‎Abia în ultimii 15 ani
‎a vrut să fac ceva pentru el.
‎Acesta este un certificat de căsătorie ‎emis de primăria din West Hollywood.
‎„Acest act certifică faptul ‎că Walter Arlen și Howard Myers
‎au fost căsătoriți în mod legal ‎în a doua zi a lunii iulie 2013.”
‎Asta n-a schimbat nimic.
‎A fost doar o satisfacție tăcută.
‎Fără mine, n-ar avea cu cine ‎să se ciondănească.
‎Charlotte și-a petrecut restul vieții ‎în Brooklyn.
‎A sfârșit prin a deveni actriță.
‎Chiar dacă se despărțise de Toni,
‎și-a făcut prieteni noi ‎în comunitatea artistică.
‎Și mulți dintre ei nu știu ‎că a fost vreodată trans.
‎A reușit să obțină acte de identitate
‎care certificau faptul ‎că e femeie, cu nume feminin.
‎A fost foarte important,
‎pentru că i-a consolidat ‎legitimitatea identității feminine.
‎Mă gândesc la ce aș face eu ‎într-o asemenea situație.
‎Oare aș fugi? Și unde m-aș duce?
‎După război, ‎Toni a putut să se întoarcă la Berlin,
‎unde și-a petrecut tot restul vieții, ‎ca pictoriță și artistă.
‎Perioada aceea din anii '20, ‎de acum o sută de ani,
‎este exemplificatoare pentru ‎cât de fragile sunt aceste libertăți.
‎Chiar și azi, după atâtea progrese
‎cu drepturile ‎pentru persoanele queer și trans,
‎te poți bucura de aceste libertăți, ‎apoi le poți pierde.
‎ELDORADO ‎AICI E LOCUL TĂU!
‎CĂMARA ELDORADO
‎În locul clubului Eldorado, ‎găsim azi un magazin cu produse organice.
‎Puteți merge să cumpărați avocado scump ‎de unde se dădeau spectacole în travesti.
‎Cred că Berlinul queer de azi
‎a fost nevoit să se reinventeze complet.
‎Și cred că a ieșit destul de bine,
‎dacă vezi cum înflorește comunitatea queer ‎în Berlinul de azi
‎și cât de diversă ‎și de multidimensională a devenit.
‎Dar am restabilit legătura? ‎Nu cred că am reușit asta.
‎Pentru multă vreme, nu am știut nimic ‎despre persecutarea persoanelor gay.
‎În acest sens, Berlinul queer de astăzi…
‎cu siguranță nu e un…
‎continuator al anilor 1920.
‎Cel de atunci s-a pierdut.
‎Nu avem nume, nici amintiri… Nimic.
‎După război, RFG a urmărit penal ‎peste 100.000 de bărbați gay.
‎Peste 50.000 dintre ei ‎au fost condamnați la închisoare.
‎Versiunea nazistă a paragrafului 175 ‎a fost reformată abia în 1969
‎și abrogată definitiv în 1994.
‎Walter Arlen a compus 68 de piese, ‎în care a inclus „amintirile sale”.
‎Muzica lui a fost descoperită de public ‎abia în 2008,
‎datorită partenerului său, Howard Myers.
‎Walter și Howard ‎trăiesc fericiți în locuința lor,
‎aflată la câteva străzi ‎de Oceanul Pacific.
‎Subtitrarea: Cristian Pavel