Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Mezi lety 1968 a 2010 teroristická organizace ETA
zabila 852 lidí a 2 661 zranila.
Zdroj: Španělské ministerstvo vnitra
ETA byla založena v roce 1959 za diktátora Francisca Franca
a jejím cílem bylo bojovat za nezávislost Basicka.
Po Francově smrti v roce 1975 se násilí ETA stupňovalo.
Více než 90 procent vražd organizace spáchala
po přechodu k demokracii.
Špinavá válka s ETA, kterou vedl Španělský stát
spolu se skupinami pravicových extremistů a domobrany
přinesla 73 obětí.
Zdroj: Baskická vláda
Francisco Ruiz a Josu Urrutikoetxea se neznají.
Potkali se jen jednou v životě.
Toto je část jejich příběhu.
Do Baskicka jsem přišel,
protože jsem patřil mezi takzvané poválečné děti.
Přišli jsme tam, když mi byly tři roky.
V 17 jsem se vyučil instalatérem.
A žil jsem tam až do nějakých 28 nebo 29,
kdy jsem se přestěhoval do Ciudad Real.
Žil jsem tam dlouho.
Oženil jsem se tam
a taky tam měl své čtyři dcery.
Abych řekl pravdu,
Baskicko jsem měl vždycky moc rád.
Zkrátka…
na tu zemi vzpomínám rád.
Po vojně vypsali v Galdakau, kde jsem žil,
výběrové řízení na tři místa strážníků u městské policie.
K policii jsem nijak zvlášť nechtěl a…
do té doby mě to nikdy nenapadlo.
Ale nějak jsem si na živobytí vydělat musel,
protože už jsem tehdy měl čtyři dcery a potřeboval jsem nosit domů výplatu.
Francisco, co se stalo 9. února 1976?
Ano, 9. února 1976
jsem měl službu. Od šesti ráno.
A kromě našich běžných povinností coby městských policistů
jsme také dělali ochranku starostovi.
Vždycky vyrážel z domu přesně v osm hodin.
Ten den jsem u něj byl já.
Protože jsem byl služebně nejstarší,
čekal jsem na starostu u dveří jeho domu.
On pak šel pěšky ke svému autu,
které bylo asi 500 metrů odtamtud.
Samozřejmě chodil každý den ve stejnou dobu
a vždycky jsme šli po stejném chodníku.
Tehdy jsme byli asi 20 metrů od jeho vchodu,
když proti nám vyrazilo komando ETA.
Šli na nás s pistolemi a samopaly
a začali po nás střílet.
Starostu zasáhli myslím pětkrát nebo šestkrát.
Byl na místě mrtvý.
Mě trefili několikrát do hrudníku…
a taky do břicha.
Ale dokázal jsem rychle reagovat a skočil jsem mezi dvě auta.
A to mi zachránilo život.
Když se teroristé rozběhli pryč,
ještě na mě znovu vystřelili ze samopalu.
Schytal jsem ještě šest dalších zásahů do dolní poloviny těla.
Ale aspoň…
jsem vyvázl živý. Přežil jsem to.
Zůstal jsem při vědomí.
Byl jsem tehdy katolík. Tedy ne praktikující, ale katolík…
A tak jsem se modlil k Panence Marii…
aby mě nechala naživu…
abych mohl vychovat své dcery.
A pak jsem upadl do bezvědomí. To mi řekli později…
Bylo to děsivé,
protože celou tu dobu, co jsme tam byli, nám nikdo nepřišel na pomoc.
A to byla hlavní ulice ve městě
a bylo osm ráno, kdy všichni chodí do práce.
Pak zavolali mé paní a ta…
už čekala nejhorší.
Ztratila řeč.
Když jí to řekli, ztratila řeč.
Vyzvedli ji policejním autem
a dovezli ji do nemocnice.
Já už byl na operačním sále.
Nejdřív jí řekli,
že mi s tolika průstřely nedávají velké naděje.
Já myslím, že tu moji modlitbu vyslyšela…
Pomohla mi ta nahoře.
A tam jsme strávili pět měsíců, Jordi.
Pět měsíců.
Pět měsíců v nemocnici.
Když mě propustili,
mohl jsem domů, ale byl jsem na vozíku.
A když jsem poprvé vyrazil do města, všiml jsem si,
že se mi lidi vyhýbají, Jordi.
Zavrhli mě jako člověka.
Viděl jsem, jak lidi, kteří mě znají, přecházejí na druhou stranu ulice.
V té době už se lidé v Baskicku báli, panoval strach.
Nacionalisté, takzvaní Abertzales,
se báli, že je někdo uvidí, jak mluví s obětí terorismu.
A z toho mi bylo strašně smutno.
Bolelo mě to stejně jako ten útok.
Když jsem viděl, jak mě odmítá společnost, kterou jsem znal
od svých tří nebo šesti let, co jsem se přestěhoval do Galdakaa…
Já v tom městě žil. Každý mě znal.
Zavrhli mě, protože jsem byl oběť…
To jsem nesl hodně těžce.
Když šla žena do obchodu nebo do řeznictví,
prodavač se ani neobtěžoval ztlumit hlas.
I v obchodě plném lidí jí klidně řekl:
„Měli toho fašistu zabít už dávno.“
„A ten měšťák ať si odskáče, že ho chránil.“
Vídal jsem, jak žena chodí domů
se slzami v očích.
Musel jsem se rozhodnout. Poradil jsem se s rodinou
a rozhodli jsme se z Baskicka odejít.
Jako nějací… co já vím.
Jako vyvrhelové.
Museli jsme pryč.
Cítil jste někdy nenávist
vůči těm lidem, co na vás a na starostu zaútočili?
Jestli jsem k nim někdy cítil nenávist? Samozřejmě.
Tehdy jsem cítil zároveň nenávist a strach.
Případ toho útoku nikdy neuzavřeli.
Několik teroristů z ETA, co vás napadli, nebylo možné identifikovat
a jiní dostali v roce 1977 amnestii.
Natočili jsme dokument
založený na rozhovoru, interview,
s Josu Urrutikoetxeou, který byl v minulosti členem ETA.
Možná jste o něm…
Ano, Josu Ternera.
Aniž bychom to plánovali,
dozvěděli jsme se od něj nové informace o vašem atentátu.
A…
měl byste o tom přinejmenším vědět.
Páni, to je poprvé, co slyším něco o svém útoku od teroristy z ETA.
Nevím, jestli byste to video chtěl vidět, jestli ne…
Samozřejmě že chci.
Uběhla spousta let
a rád se o svém atentátu dozvím něco, co ještě nevím.
Rád vám to pustím.
Dobře.
Vím, že se vám nelíbí přezdívka „Ternera“, ale když mluvím s lidmi,
říkají vám tak i bývalí kolegové, co vás dobře znají, bývalí členové ETA.
Kde se ta přezdívka vzala?
To jsme jednou chodili po barech v Saint-Jean-de-Luz.
A někdo, koho znám, ale nebudu ho jmenovat,
řekl: „Kruci, tys zareagoval jako tele (‚ternera’).“
A co se nestalo pak?
Zanedlouho potom
jednoho z lidí, co tam s námi byli,
v Jižním Baskicku zatkli.
Mučili ho a on policii řekl:
„Jo, tehdy v tom baru byli
tenhle, tamten a ještě někdo…
A taky nějaký chlap, kterému říkají „Ternera“. To je celé.
„Je to on?“ Ukázali mu fotku. A on, že jo.
A od té chvíle ta přezdívka existuje…
a objevuje se v mezinárodních zatykačích.
- Josu Ternera. - Ano.
- Josu Ternera… - Josu Ternera…
Byl zavražděn španělský premiér, admirál Carrero Blanco.
Stal se obětí zločinného atentátu.
ETA REORGANIZUJE VEDENÍ, URUTIKOETXEA NOVÝM ČÍSLEM 2
„JOSU TERNERA“ V ČELE ETA OVLÁDÁ VOJENSKÝ APARÁT
NEJMOCNĚJŠÍ ŠÉF V DĚJINÁCH ETA
José Antonio Urrutikoetxea zatčen.
José Antonio Urrutikoetxea
alias Josu Ternera je považován za číslo 1 organizace ETA.
NE VYHOŠŤOVÁNÍ
SVOBODU PRO JOSU!
Francouzské úřady dnes předaly španělské policii Josu Terneru, lídra ETA.
Ternera je podezřelý z vedení mezinárodní větve ETA.
Hajzlové!
Vrazi!
Máme toho dost!
Josu Ternera dnes byl propuštěn z vězení.
Ať žije ETA militar!
Vždycky je lepší získat právoplatné místo v parlamentu
než získat a používat zbraně.
To je vždycky lepší.
I když to bolí, myslím, že na to má právo.
Josu Ternero, řekněte svým bývalým soudruhům,
aby nám, lidem, umožnili vlastní revoluci,
vlastní změny ve volbách.
ETA NE, STAČILO
Poslanec za Batasunu
a bývalé číslo 1 ETA Josu Ternera je na útěku.
Nevíme, kde se pan Urrutikoetxea nachází.
Nemám žádné informace ani nevíme,
zda se v dohledné době dozvíme, kde je.
Vláda zahájí s ETA dialog.
Jakou měl Josu Ternera výhodu? Uvědomoval si význam parlamentu.
ETA se rozhodla trvale odzbrojit.
VPŘED NA OBOU FRONTÁCH
Podle klíčového představitele Josu Ternery stojíme na konci cesty.
„ETA se zrodila z lidu
a do lidu se teď zase rozptýlí.“
Sledujete první záběry Josu Ternery ve vazbě po 17 letech na útěku.
Byl zatčen Josu Ternera, poslední vysoký představitel ETA.
…gratulujeme k zatčení Josého Antonia Urrutikoetxey Bengoetxey,
Josu Ternery.
Rada ministrů dnes požádala Francii
o vydání člena ETA Josu Ternery.
Francouzský soud zprostil člena ETA Josu Terneru
obvinění ze členství v ETA v letech 2011 až 2013.
Ve Francii ho čeká ještě jeden soud
a potom bude vydán do Španělska, kde bude souzen
za útok na kasárna civilní stráže v Zaragoze
a za financování ETA příjmy z barů jejích přívrženců.
TVÁŘÍ V TVÁŘ S TERORISTOU: ROZHOVOR S ELITNÍM ČLENEM ETA
„Byl jsem, jsem a budu členem ETA a jsem na to hrdý.“
- To jste řekl při procesu v Paříži. - Ano.
Rozhodně jsem byl členem ETA.
A jste na to hrdý?
Byl jsem členem ETA.
Historické okolnosti toho výroku z roku 1990
byly úplně jiné než okolnosti mého vstupu do ETA
a než současnost.
Vůbec nepopírám, že jsem to řekl.
Patříte k lidem, kteří udělali… v ETA dlouhou kariéru.
V teroristické organizaci ETA jednu z nejdelších.
Vstoupil jste krátce po jejím vzniku.
Byl jste vůdčí postavou v téměř všech zásadních chvílích.
Strávil jste 12 let ve vězení.
Přes 20 let jste se skrýval.
A v roce 2018 jste oznámil konec ETA.
To je dohromady skoro 50 let.
Je ETA váš život?
ETA je součástí mého života. O tom není sporu.
Jak říkáte.
Do ETA jsem dobrovolně vstoupil,
když mi bylo 17.
Teď mi bylo 71.
Takže je to spolu rozhodně
nějakým způsobem spjaté.
Ačkoli musím zdůraznit,
že ETA už neexistuje.
Co čekáte od našeho setkání?
Co od něj čekám…
Víte, až do dneška za mě mluvili jiní.
A nejen mluvili. Také psali knihy.
A z různých důvodů
jsem měl málo šancí se vyjádřit sám.
Jsme ve Francii. Nevím, jestli můžu říct, kde jsme.
Mně je to fuk, ale ve Francii nejsme.
Se vší úctou,
můžete si myslet a očividně si myslíte,
že jsme ve Francii. Dobře.
Ale já myslím, že nejsme.
Říkají tomu Francouzské Baskicko,
ale pro mě je to Euskal Herria, tedy Severní Baskicko.
Pokračujme tedy…
v našem rozhovoru v tomto duchu.
- Budu respektovat vaše pojmy. - Dobře.
Já si stále myslím, že jsme ve Francii. Aspoň z právního hlediska.
Jsme v Saint-Jean-de-Luz.
Pro mnoho lidí ve Španělsku
je vaše jméno synonymem pro „terorismus“,
ale také pro „brutalitu“ a „krutost“.
A přitom všichni, co se podíleli na mírovém procesu,
který vyústil v konec teroristické organizace ETA,
včetně vládních představitelů,
vás považují za klíčového aktéra v ukončení tohoto násilného období.
A?
Jakou v těch dvou polohách vidíte rovnováhu?
Můj případ není jediný. Ale z mého příběhu se stala…
taková trofej.
Vytvořili si z něj povídání o vítězích a poražených.
Myslí si, že je jen jedna verze
a moje postava se v ní řadí mezi ty zlé.
Vzali moji postavu
a odstranili veškeré lidské stránky. Prostě ji odlidštili.
Mluví o mně, jako bych měl ocas a rohy.
Nebo jako bychom byli bůhvíjak krvežízniví.
Já jsem člověk jako každý jiný.
Měl jsem a mám silné hodnoty.
Politické, sociální a kulturní.
Mám rodinu jako každý jiný.
Samozřejmě je pravda, že jsem byl členem ETA.
Samozřejmě je pravda, že jsem za to byl obviněn a odsouzen
ve Francii, ale ve Španělsku ne.
A je pravda, že velkou část své kariéry v ETA jsem věnoval
budování cesty k vyřešení konfliktu a jeho následnému ukončení,
abychom se posunuli kupředu, a sice politickou cestou.
Chtěl bych vám sdělit, že vláda začne jednat s ETA
při zachování nesporné zásady,
že politické záležitosti mohou vyřešit
pouze legitimní představitelé
zastupující vůli lidu.
Začněme od konce. Rokem 2005.
Zapaterova socialistická vláda zahájila rozhovory o ukončení násilí
a vy jste tehdy měl na starost vyjednávání za stranu ETA.
Byl jste tehdy šéfem ETA?
Vůbec ne.
Moje práce spočívala jen a pouze…
V téhle době, tedy v letech 2002 až 2006,
šlo v mé práci o budování vztahů a nasměrování situace,
tedy snahu o nasměrování situace k vyjednávání o ukončení konfliktu.
Přestože jste nebyl šéfem ETA, vyjednával jste jejím jménem.
- Ano. - Vašim protějškem byl Jesús Eguiguren.
Ten byl v té době předsedou Baskické socialistické strany.
Ano, přesně tak.
Překvapilo mě,
že se postava Josu Urrutikoetxey, Josu Ternery, nedočkala
prakticky žádného uznání
oproti jiným účastníkům těchto vyjednávání.
Vy jste se aktivně účastnil, tak je zvláštní, že nejste…
Poprosil bych vás…
Chcete mi říkat Josu Urrutikoetxea? Prosím. Ale ne Josu Ternera…
Tak vám zatím říkám pořád.
Teď jsem řekl „Ternera“, abych naznačil, že vám tak říkali ostatní.
- Tady to tak nebude. - Ne, jistě…
Já vlastně nevím.
Nepatřil jsem tehdy k levicovým strukturám, které byly pro nezávislost.
Oni se tehdy museli rozhodnout,
co považují za optimální, a to udělali.
Během vašich vyjednávání v červnu 2005
došlo v Madridu k útoku ETA bez obětí.
- Na stadionu La Peineta. - Ano.
Jak jste to vnímali a hodnotili?
Znepokojilo mě to.
Jak to myslíte, „znepokojilo“?
No, že to člověka zasáhne.
No, taková operace… Bylo by to lepší bez ní.
Možná to znamená, že jsme…
třeba měli lépe připravit podklady pro dohodu.
Během první fáze vašich vyjednávání
také došlo 7. července k útoku džihádistů v Londýně.
V britské metropoli kvůli němu zemřelo přes 50 lidí.
Jak jste se na to díval?
No, mně připadá…
Takováhle násilná „operace“, když tomu tak říkáte,
podle mě nemá opodstatnění.
Ale nebudu si domýšlet…
Nedokážu proniknout do logiky džihádistických organizací.
Nesdílím jejich pohled,
který je v zásadě založen na přesvědčení,
že každý obyvatel či obyvatelka, kteří hlasovali pro tu kterou vládu,
ať už v Paříži, nebo v Londýně,
jsou stejnou měrou účastní a stejně zodpovědní za to,
co britské vlády provádí v Afghánistánu, Jemenu, Súdánu nebo Pákistánu.
To je jejich názor, který já nesdílím.
Ale když jste ty útoky viděl, připadaly vám strašlivé?
Zopakuji, co jsem už říkal.
Tohle je úplně mimo moje chápání.
Nedokážu to pochopit.
Ať se snaží ospravedlnit sebelépe,
teď myslím islamisty,
že každý občan je cílem,
to mi připadá absurdní.
Ale takový je názor islamistů.
Dovolte mi se zeptat. Jaký vidíte rozdíl mezi zabíjením
ve jménu boha a ve jménu své vlasti?
Zabíjet…
Pro mě…
Myslím, že ani vy, ani nikdo jiný
jste mě nikdy neslyšeli říct, že zabíjet je v pořádku.
Nikdy.
Moje rodina byla skromná, dělnická.
Otec i matka pocházeli z rodin zemědělců.
Jsem z takzvaně římskokatolické rodiny.
Od malička jsem dělal prakticky povinně
takové ty klasické věci, v neděli jít na mši a tak.
Vštípili mi to, protože byli sami věřící.
Byli přesvědčení, že tak musí rodina vypadat.
Vy jste byl věřící?
Jak se dá v tomhle věku říct, že jste věřící?
Prakticky vás nutili opakovat určité věci.
Já věřím, ale ne v Boha.
Lidské bytosti odjakživa v něco věří.
Jedna věc je víra a jiná je náboženství.
- A v co věříte vy? - Já věřím v to, co mě obklopuje.
V to, co vidím, v přírodu.
A v lidi.
Jistě jste se učil desatero přikázání.
Povinně. Ve škole jsme měli hodiny náboženství.
Porušil jste jich hodně svou příslušností k ETA?
„Svou příslušností k ETA“?
V tom nevidím souvislost. Nejsem věřící,
takže coby člen ETA neporušuju žádná pravidla. Na to nevěřím.
Třeba sedmé přikázání. „Nepokradeš.“
Kdybyste mi to teď neřekl, tak nevím, že sedmé je „nepokradeš“.
- A? - Porušil jste ho, nebo ne?
Jak to spolu souvisí? Porušil. Samozřejmě že porušil.
- A páté? „Nezabiješ“? - To jsem neporušil.
Jak jste přišel k ETA?
ETA…
V době, kdy organizace vznikala, tedy na konci padesátých let,
se občas objevily zprávy v novinách, třebaže dobově poplatné.
Takže jsem o nich jednak věděl z novin a jednak jsem o nich slýchal doma.
Zaznívalo u vás třeba:
„Slyšeli jsme, že ten a ten se přidal k ETA,“ nebo tak?
Ano, samozřejmě.
Takové věci se doma probíraly.
Takže jsem viděl, že jediná cesta,
jediná rozumná cesta,
jak se postavit systému, který nás utlačuje a dusí,
byla tahle nově vzniklá ETA.
Bylo mi 17 let,
když mi jeden z mých nejbližších kamarádů řekl:
„Hele, já jsem v ETA. Chceš se přidat?“
A já souhlasil.
ZASTÁVKA CIVILNÍ STRÁŽ - POLICIE
ZASTŘELEN PŘÍSLUŠNÍK CIVILNÍ STRÁŽE
JEDNOHO ÚTOČNÍKA ZABILA POLICIE
Do ETA jste vstoupil konkrétně v roce 1968.
Brzy nato si ETA vyžádala první oběť, příslušníka civilní stráže José Pardinese.
Nemyslel jste si tehdy,
že zabíjení překračuje hranice, které se překračovat nemají?
Ne, protože…
Velká část baskických mužů a žen byla přesvědčena,
že k povstání proti utlačovatelskému systému
je třeba použít všech prostředků. A…
- Tak… - Včetně násilí.
Všeho nási… Všech prostředků.
Ale to nebylo jen stanovisko ETA
nebo jen moje stanovisko. Tak smýšlela spousta lidí.
Brzy po smrti strážníka Pardinese
zemřel také první bojovník ETA,
ten, co měl na svědomí Pardinesovu smrt, Txabi Etxebarrieta.
Když jste viděl, co se stalo jinému bojovníkovi ETA,
byl jste i vy ochotný položit život za svoji vlast?
Když se přidáte k ETA, víte, jaké to má důsledky.
Že můžete zemřít.
Za svou vlast.
Za své smýšlení, samozřejmě.
Absolvoval jste v ETA vojenský výcvik?
Ano.
Z čeho se skládal?
Tehdy toho moc nebylo.
Moc ne, protože v té době,
a myslím pořád to stejné období, operovala ETA na čtyřech frontách.
Byly to fronta politická, vojenská, dělnická a kulturní.
Vojenský výcvik nás tehdy minul,
protože jsme nebyli na vojenské frontě.
Ale byl nějaký minimální výcvik,
který obnášel výrobu Molotovových koktejlů,
základní školení s výbušninami,
a jak fungují a jak se používají ruční palné zbraně.
Naučil jste se třeba střílet?
Nevím, jestli se to tak dá říct.
Jelikož jsme tehdy byli na kulturní frontě,
naučit se střílet znamenalo,
že jste se naučil, jak zbraň funguje, jednou dvakrát si vystřelil a hotovo.
Kdy vám dali první zbraň?
První zbraň, co jsem držel v ruce, mi nedali.
Když jsem poprvé držel pistoli, to mi muselo být…
takových 18 nebo 19 let.
Na ní jsem se učil, jak funguje.
Svou první zbraň jsem pak dostal v…
To muselo být v roce 1971. A nedali mi ji. Moji první zbraň.
Tedy když jsem…
Když jsem utekl a odešel do exilu do Severního Baskicka, do Iparralde,
patřil jsem k politické frontě.
A v té době
byli u ETA ozbrojení jenom členové vojenské fronty.
Protože jsem věděl, do jakého jdu rizika,
když tajně, ilegálně překračuji hranice kvůli své politické činnosti,
opakuji, že „politické“ činnosti, v Jižním Baskicku,
koupil jsem si pistoli od překupníka.
Od baskického pašeráka.
Ta pistole byla vyrobená v Bayonne. Jmenovala se MAB.
- Map? - MAB. M-A-B.
„Zbrojní manufaktura Bayonne“.
Byla to pistole ráže 7,65 milimetru a zaplatil jsem za ni 500 franků.
Z vlastní kapsy.
Protože zbraně organizace ETA
byly určeny výhradně členům vojenské fronty.
Kolikrát jste tu zbraň musel použít?
- V životě? - Jo.
No, párkrát.
Ale když jsem ji používal,
tak v sebeobraně.
- Byl jste v nějakému komandu? - Ano.
Ve kterém?
- V jednom. - Nebylo jich více?
Ne.
Tedy…
Bylo jich více, ale ne ve stejnou dobu.
- Jak se jmenovalo vaše? - Nemělo název.
Některá komanda měla jména nebo je pojmenovali zpětně.
A kde byla?
Jedno z nich bylo v podstatě mobilní
a druhé bylo v Bizkaie.
To bylo ve kterém roce?
V sedmdesátých letech.
Byl jste někdy u útoku s oběťmi na životech?
Ano.
Povíte nám u kterého?
Ano, to vám můžu říct.
Nepřímo, v…
Nepřímo, ne jako člen komanda, ale patřil jsem ke skupině…
na Carrera Blanca a…
Pak jsem byl u toho na starostu Galdakaa.
Zavraždila ho ETA?
Zabila ho ETA a samozřejmě se k útoku přihlásila.
STAROSTA GALDAKAA ZAVRAŽDĚN,
Že jste se účastnil útoku na Carrera Blanca, se všeobecně vědělo.
Ale netušili jsme, že jste měl co do činění
s vraždou starosty Galdakaa.
- Co jste v tom komandu dělal? - To, co bylo třeba.
A to bylo co?
Cokoliv.
Člověk je v komandu, aby splnil úkol, jehož výsledkem
je eliminace dané osoby.
- Měl jste na starost střelbu? - Ne.
Kdyby vám řekli, střílel byste?
No, v té době ano.
Mám dojem, že útok na starostu Galdakaa byl v roce 1976.
Franco už byl po smrti.
Tím si nejsem jistý, ale… asi ano. Tedy nevím přesně…
Každopádně systém, fašistická struktura
se ještě ani o krůček nepřiblížila tomu, čemu se o něco málo později říkalo…
„reforma“.
Tehdy byli informováni…
ETA vydala ne jedno, ale mnoho prohlášení,
ve kterém říkala, že pokud jistý člověk neodstoupí,
bude považován za součást systému.
To byla výhrůžka, že…
Nebyla to výhrůžka. Byl to popis politické situace.
Ti lidé se podíleli na represích baskických obyvatel,
a navíc z pozice představitelů nevolených funkcí.
Já to chápu jako výhrůžku.
Můžete to chápat, jak chcete,
ale tak to bylo.
A oni to všichni dobře věděli.
Spousta z nich kvůli tomu měla ochranku.
- Už tehdy měli ochranky? - Ano.
- A starosta Galdakaa měl ochranku? - Ano.
Další smrtelný útok, na kterém jste přiznal spoluúčast,
byla vražda premiéra frankistické vlády
Luise Carrera Blanca v roce 1973.
„OPERACE OGRO“
Zeptejte se, jestli se premiérovi něco nestalo.
Policisté v doprovodném vozidle byli zraněni,
snažíme se lokalizovat premiérův vůz.
Zdá se, že ten vůz na střeše je premiérův
a že je mrtvý.
O rok dříve, v lednu 1972,
byly ze skladu zásob v Hernani odcizeny tři tuny výbušnin.
Ty pak byly použity k tomuto útoku.
- Účastnil jste se té loupeže? - Ano.
Účastnil jste se později útoku na Luise Carrera Blanca?
Přímo ne,
protože jsem nebyl součástí komanda, kterému říkají komando Txikia.
Ale ano, byl jsem zapojen do některých fází příprav…
útoku na Carrera Blanca.
Do kterých přesně?
Jednu jsem právě zmínil.
- Tu loupež? - Pochopitelně.
Nějaké další?
Technické věci, přeprava materiálu…
Technické věci.
To ale nebyl původní plán.
Té operace.
Než Carrera Blanca jmenovali premiérem,
organizace ho plánovala unést.
Výměnou za jeho propuštění chtěla žádat
svobodu pro politické vězně a vězeňkyně.
Ale co se stalo?
Když bylo vše připraveno,
všechny informace několikrát prověřeny
a veškerá logistika připravená,
Carrero Blanco byl nečekaně jmenován předsedou vlády.
Což znamenalo větší bezpečnostní opatření
a nutnost přizpůsobit…
pro skupinu, co na tom pracovala…
Skupina, která únos plánovala, musela změnit plány.
Vy už jste na začátku sedmdesátých let žil ve Francouzském Baskicku
a tam jste se stal terčem útoku
ultrapravicové skupiny Španělský baskický batalion, který se vás pokusil zabít.
Myslím, že to bylo v červnu 1975.
- Pamatujete si na to? - Ano.
Na ten den si moc dobře vzpomínám.
Moje žena byla v kuchyni.
Já jsem klečel,
něco jsem psal na posteli místo na stole.
Můj starší syn, kterému bylo něco přes rok,
byl na vedlejší posteli.
Moje novorozená dcera byla v pokoji,
který měl okna směrem k místu, kde jsem měl zaparkované auto.
Okamžitě jsem běžel do pokoje, který byl nejblíž výbuchu,
kde byla moje dcera v kolébce.
Byla celá pokrytá střepy.
Měla štěstí, že ji nezasáhl…
Tedy roztrhalo jí to ušní bubínky,
ale že se nestalo nic horšího.
I když i tak to bylo dost vážné.
Výbuch přežila, protože vedle kolébky byla vyšší postel
a výbuch sklo odmrštil…
Pak jsme šli ven, protože u vchodu hořelo.
Vyšli jsme jinými dveřmi
a já viděl, že je auto v plamenech a celé…
vzhůru nohama. A vedle něj byla mrtvola.
Kdo to byl?
Jeden z členů skupiny žoldáků,
co mi na auto instalovali tu bombu.
Ta bomba, kterou tam dali, měla vybuchnout,
až budeme další den s rodinou nasedat.
Jak jste se cítil při vědomí, že při tom útoku
mohlo zemřít jedno z vašich dětí?
Mohli jsme umřít všichni.
Jak jsem se cítil? No…
Jsou to oběti… V tom případě by to byly…
Byly by a jsou oběťmi, samozřejmě,
oběťmi atentátu Španělského státu.
Nevyvolalo to ve vás morální pochybnosti
ohledně bomb, které nastražovala ETA
a stavěla tak lidi do stejné situace, v jaké byla vaše rodina?
Samozřejmě. Tedy…
Ozbrojený konflikt…
podle mého názoru
ani podle ETA…
nebyl nikdy samoúčelný.
Nikdy.
Ale ta desetiletí ozbrojeného boje…
přinesla nespočet obětí na obou stranách.
Nevratných obětí.
Tedy s nevratnými následky.
A já myslím, že…
existenci obětí…
je třeba přiznat.
A konfrontace, konflikt…
nás prakticky…
přiměl zapomenout,
jako téměř vždycky, na etickou stránku věci,
která byla do jisté míry utlumena hrozivými důsledky
začarovaného kruhu násilí na obou stranách,
které se neustále stupňovalo.
A tenhle začarovaný kruh násilí
nás všechny,
muže i ženy
na obou stranách,
otupil a znecitlivěl vůči utrpení druhých.
Vůči bolesti druhých.
- Vám se tohle stalo? - Pochopitelně.
Ale to možná až zpětně.
Protože když jste uprostřed toho násilí,
do určité míry vám to brání
si tohle hledisko vůbec připustit…
Uvědomovat si a pociťovat utrpení nepřítele.
A mám na mysli obě strany.
Nemáte soucit s utrpením druhé strany.
Nikdo nechtěl
soucítit s nepřítelem a vidět, že trpí.
To bylo na obou stranách stejné.
Měl jste někdy radost z něčí smrti?
Rozhodně ne. Nikdy.
Někteří členové ETA přiznali, že někdy atentáty oslavovali.
- Vy jste nikdy neslavil útok ETA? - Ne.
Jediné, co jsem kdy oslavoval…
Tedy u Carrera Blanca si nejsem jistý. Možná.
…to byla smrt Franca.
Španělé,
Franco… zemřel.
Francova smrt očividně nepřiměla ETA, aby upustila od svých cílů.
Podíváme-li se na čísla, tak možná právě naopak.
V roce 1979 80 mrtvých.
V roce 1980 98 mrtvých.
Skoro dvě úmrtí týdně.
Čeho se ETA snažila tolika vraždami dosáhnout?
Tehdy se ETA „snažila dosáhnout“, abych použil vašich slov, toho,
aby přiměla španělskou vládu
si společně sednout ke stolu a zahájit dialog,
abychom vyřešili problém vyjednáváním.
Takže mrtví měli donutit vládu vyjednávat.
Cílem bylo samozřejmě destabilizovat vládu,
aby vláda mohla vyhodnotit situaci a říct:
„Dobře, abychom se vyhnuli dalším úmrtím,
pojďme si poslechnout, co ti lidé, kteří za nimi stojí, vlastně chtějí.
Co chtějí? Pojďme si s nimi promluvit.“
Neznepokojovalo vás,
že organizace, ke které patříte, zabije 98 lidí ročně?
O to vůbec nejde.
Použil jsem stejný výraz jako vy po útoku na La Peinetě.
Já jsem byl vždycky přesvědčený, že se těm úmrtím dalo předejít.
Byl jste přítelem Yoyes?
Tak bych to neřekl, ale znal jsem ji.
María Dolores González Katarain, Yoyes,
byla první ženou ve vedení ETA.
V roce 1979 s organizací přerušila vztahy
a odešla do exilu v Mexiku.
Její přítelkyně řekla,
že když odjížděla do Mexika, byl jste se ji vyprovodit. Je to tak?
Ano, spolu s dalšími lidmi. Ano, doprovázel jsem ji. To je pravda.
A nejen to.
Byl jsem s Yoyes i v Mexiku.
Kdy to bylo?
To nevím přesně. Někdy, když byla v Mexiku.
- Když už byla v exilu. - Ano.
- A už nebyla členkou. - Ano.
Věděl jste, že Yoyes už v organizaci není.
- Přesto jste se s ní v Mexiku setkal. - Přesně tak.
Zašli jsme na oběd, na večeři, bavili se. Ano.
ETA zavraždila Yoyes 10. září 1986
na náměstí v jejím rodném městě. Byla se svým synem.
Bylo jí 32 let.
1986
YOYES ZRÁDKYNĚ
YOYES UDAVAČKA
Jak jste se cítil, když Yoyes zabili?
Jinak… Já nevím.
Dost těžko se mi popisuje, jak jsem se tehdy cítil.
Bylo to hodně těžké.
Já…
Bylo a je mi to pořád strašně líto,
protože, jak jsem řekl,
znal jsem ji a určitý vztah mezi námi byl.
Ale tehdy
ETA, pravděpodobně vedení ETA
usoudilo…
že kroky, které Yoyes podnikla, totiž to, že se spojila
s lidmi na ministerstvu vnitra…
Samozřejmě „domlouvat“ se s nepřítelem v té době do jisté míry znamenalo
přijmout jejich politiku reintegrace, rozdělení,
kterou zavedla vláda Felipa Gonzáleze.
Tím, že kontaktovala ministerstvo vnitra, zašla Yoyes příliš daleko a to byl důvod,
proč ji zavraždili?
Organizace očividně považovala za nutné
zastavit tuhle rakovinu, která z takové činnosti mohla vzejít.
Jakmile někdo začal…
Myslím z kvalitativního hlediska. To bylo velmi důležité.
- Měl jste na tom rozhodnutí podíl? - Ne.
Chci vám přečíst úryvek z Yoyesina deníku.
„Já, María Dolores González Katarain, prohlašuji, že mi ETA vyhrožovala,
protože se dozvěděla, že se plánuji vrátit z exilu,
abych žila s rodinou v Jižním Baskicku.
Je nepřijatelné, aby organizace, která tvrdí, že je revolucionářská,
používala stalinistické či fašistické praktiky
vůči svým bývalým členům.“
Používala ETA k vraždě Yoyes fašistické praktiky,
jak píše ve svém dopise?
Já je nepovažuji za fašistické. Byly výsledkem politické analýzy situace.
Měl jste někdy možnost…
Setkal jste se někdy s někým z Yoyesiny rodiny?
Ne.
Kdybyste jim mohl něco říct, co byste jim řekl?
Že je mi to moc líto.
V roce 1988 Yoyesina sestra řekla,
že ji v ETA odsoudili k smrti jen proto, že nesmýšlela jako oni.
Ačkoli mě její smrt velice ranila,
tak s tím nesouhlasím, protože…
Nikdy jsem si nemyslel, že by ETA někoho zabila kvůli jiným názorům.
Zabíjela, protože tak či onak
kolaborovala s utlačitelskými ideami či praktikami
independistické levice.
Myslíte si, že tu vraždu opodstatňuje jisté politické smýšlení.
Zabíjet…
není správné.
Ke smrti Yoyes ani nikoho jiného by nedošlo,
kdyby v případech, kdy ETA něco požadovala,
byly požadavky nejen ETA, ale i významné části Basků vyslyšeny
a kdyby odpovědí nebyla vždycky jen další represe.
Dovolte mi jen upřesnit.
Když mluvíte o „významné části Basků“,
podle výsledků následných voleb,
do kterých se jistým způsobem zapojila i baskická independistická levice
prostřednictvím své nejznámější strany Herri Batasuna,
získala jen nějakých 15 nebo 16 procent hlasů.
Takže to nebyla „významná část“.
Je významná. Na tom trvám.
Když mluvíte o „baskickém lidu“,
možná by bylo příhodnější to omezit na „část baskického lidu“.
Ano, protože v tomhle případě… bychom to měli vymezit i geograficky.
Nejen z hlediska svých politických preferencí,
ale také geograficky.
A co do procentního zastoupení…
To vám říkám.
…většina Basků ve volbách nikdy masově nepodporovala
názory ETA.
Když to uvážíte, byla podle vás Yoyesina vražda chyba?
Myslím, že v té době
jsem jako člen organizace
respektoval rozhodnutí,
které učinila z politických důvodů. To je celé.
Umíte instalovat do auta bombu?
Ne.
Za pouhé dva roky, 1986 a 1987,
zabily čtyři bomby v autech 49 lidí.
Mezi nimi deset dětí.
- Patřil jste v té době k vedení ETA? - Ne.
- Ani v politické či vojenské… - Já… Ne.
Já byl v mezinárodní větvi.
A ta nebyla součástí vedení?
Ne.
- Ani politického vedení? - Ne.
Mezinárodní větev nemá s těmi ostatními nic společného.
A pod koho jste spadal?
Pod lidi ve vedení ETA.
Nečinilo vám morální potíže vědomí,
že tahle taktika může přinést mnoho neplánovaných, nahodilých obětí?
Myslím, že nikdo předem nevěděl, že můžou být neplánované oběti.
Kdo to nevěděl?
Když ze dne na den změníte taktiku, nikdo nemůže vědět,
jestli nebude nějaká neplánovaná oběť.
- To se brzy ukázalo… - Ano…
Přesně tak.
Nevím, zda to bylo u první bomby v autě, nebo u druhé,
ale už tehdy zemřeli lidé, kteří neměli s terči ETA nic společného.
Nechci dělat rozdíly mezi mrtvými, ale ETA to dělala.
Ne, to je zavrženíhodné…
Jestli někdo dělal rozdíly mezi oběťmi,
tak to byl stát.
Například…
ETA ne?
Kategorizovat oběti? Nikdy.
Předcházet dalším obětem ano, ale nikdy je nekategorizovali.
Vzpomínám si na jeden útok na…
Myslím, že to ještě nebyl ten na premiéra Aznara.
Někdo přišel o život. Myslím, že Portugalec. Nevím, někdo.
A když o tom pak psali, o rozsudku a tak, tak tenhle člověk úplně zmizel.
Zmínili ho jen jako bezvýznamného mrtvého.
Protože důležitý byl… Kategorizovali lidi.
Důležitý byl Aznar.
Říkáte, že při útoku na Aznara někdo zemřel
a nikdo o něm nemluvil.
Zkrátka rozlišování mezi lidmi nevzešlo od independistické levice.
Ale očividně existovalo.
Vzpomínáte si, co se stalo 19. června 1987?
Devatenáctého…
Ne. 19. června 1987?
Ne. To si nevzpomínám.
Ten rok… Ne.
Toho roku se toho stalo hodně. Spousta věcí.
Tohle konkrétní datum nevím.
- Hipercor. - No jistě.
- Haló? - Ano?
- Dobrý den. - Dobrý den.
Volám jménem ETA.
1987 19. ČERVNA
V 15:30 vybuchne Hipercor na třídě Meridiana.
Zajistěte, ať lidé odejdou z garáží.
- V 15:30? - V 15:40.
Ať všichni opustí budovu, hlavně garáže. Ale žádná auta.
Gora Euskadi.
Překvapilo mě, že si nepamatujete, co se ten den stalo.
- Ne, proč bych měl? - Protože to bylo dost důležité.
Jistě, ale ne…
V tom roce si pamatuju na jiná data.
Tak…
Mám dojem,
že ve Francii došlo k největšímu zátahu od Vél d’Hiv
v Paříži v roce 1944.
Na to si vzpomínám.
Prostě…
Je spousta dat. A tohle je, jak říkáte,
je důležité, to nepopírám, máte pravdu,
kvůli důsledkům událostí toho dne a způsobu, jakým k nim došlo.
Takže jsem si…
ho mohl zapamatovat.
Co jste si myslel, když jste viděl, že ETA zabila 21 lidí,
z toho čtyři děti,
v supermarketu v dělnické čtvrti v Barceloně?
Co jsem si myslel?
Přemýšlel jsem o důsledcích…
chyb ze strany organizace.
Hipercor byl chyba?
Myslím, že ano.
Ale považuju ho za chybu…
protože…
ETA věřila…
vládě, státu,
jehož úkolem je chránit své občany.
A přestože dostali dvě varování, aby budovu evakuovali,
neudělali to.
Stát za to byl dokonce později shledán vinným.
Protože jeho úkolem je chránit občany,
hlavně když…
dostane dvě oznámení o bombě v supermarketu,
ve kterém jsou stovky lidí.
Tohle si chci ujasnit. Byla to chyba ETA, nebo ne?
Už jsem přece řekl, že to byla chyba ve vyhodnocení situace ze strany ETA.
Chytila se do pasti vlády.
Člověk si myslí, že ať dělá, co dělá…
Protože do té doby nejspíš…
Do té doby vždycky, když ETA varovala před bombou,
tak tam někoho poslali a evakuovali lidi.
„Jestli to takhle funguje, jen tak dál.“
To byla ta taktická chyba.
Byla to obrovská chyba, která měla nevratné následky
a zasáhla lidi z nižších vrstev.
- Tak to je. - Jen proto?
Jen proto, že policie neevakuovala lidi?
Cílem ETA totiž nebylo zabít 21 lidí.
Za to mohla policie, která je neevakuovala.
Ale když někdo umístí bombu do auta v garážích v supermarketu,
můžou být kolem lidi, když vybouchne.
A to je přesně ta chyba
v analýze možných následků v místě, kudy chodí stovky, možná tisíce lidí.
A k tomu se navíc přidá to, že spoléháte na stát,
který neplní své povinnosti.
Chcete říct, že cílem útoku ETA na Hipercor byly jen škody na majetku.
Přesně tak.
To také řekla v oznámení, ve kterém se přihlásila k odpovědnosti.
Kromě výbušnin a střepin byly v bombě v Hipercoru
také mýdlové vločky,
které napomáhají, aby se oheň rozšířil co nejdál.
Takže některé z obětí skončily v plamenech a uhořely.
Když někdo vyrobí takovou bombu,
má to svůj důvod, ne jen aby…
udělal škodu na majetku.
Teď zacházíte trochu moc daleko a řeknu vám proč.
Být terorista je strašně jednoduché.
Ale smyslem ETA nebylo nikdy ani v nejmenším páchat terorismus.
Terorismus je to, co jsme viděli v Londýně, v Paříži
a nám nejblíže v roce 2004 v Madridu.
Cílem ETA,
který také opakovaně a pořád dokola hlásala,
nikdy nebylo zabíjet lidi,
ale způsobovat škody.
A pokud chytí i sklad, znamená to větší škody.
Zmiňovali jsme džihádistický terorismus a řekl jste, že nemá opodstatnění
a že považujete za absurdní,
že se každý občan může stát terčem.
Neudělala přesně to ETA v Hipercoru?
Ale…
Vůbec ne.
Cílem toho, co ETA udělala…
Záměr ETA byl jasný.
Způsobit škody na majetku.
V žádném případě…
nebylo jejím cílem…
A proto je srovnání s džihádisty přehnané,
protože když džihádisté zaútočí, ať je to v Madridu, v Londýně nebo Sýrii,
hlásí se k plné zodpovědnosti,
a navíc to dělají záměrně.
A kdyby v Madridu místo 400 lidí zemřelo 1 400, byli by jedině rádi.
Ale v žádné akci v historii ETA, a to už se vracíme zpátky k Hipercoru,
se organizace nesnažila záměrně zabíjet, jak vy říkáte, „nahodilé“ oběti.
- Vůbec. - Ale dělala to.
To je snad zjevné, že ano.
Ale znovu vám říkám. ETA řekla, že to byla chyba.
- Jak jste prožíval dny po Hiper… - Hrozně.
Hrozně.
Kdybyste teď mluvil s některou z obětí z Hipercoru,
co byste jí řekl?
No…
Řekl bych, že je mi to opravdu upřímně líto.
Ale zase jsme
u otázky, zda něco z toho, co tomu člověku můžu říct,
ať budu mluvit se sebevětší empatií, tomu člověku pomůže. Nepomůže.
Je to minulost.
Budou cítit menší bolest, když řeknu…
Navíc řeknou: „Vy jste pokrytec.“
A řeknu vám ještě něco.
Kdybych byl na jejich místě, tak nejspíš jednám stejně.
Dne 11. prosince 1987
ETA umístila vůz s bombou
do kasární ubytovny civilní stráže v Zaragoze.
Zabila 11 lidí, šest z nich byly děti.
Tohle se stalo šest měsíců po Hipercoru.
Vy jste řekl, že útok v Hipercoru byla chyba.
Byl útok v Zaragoze také chyba?
V takových intencích bych to vůbec neviděl.
Když se podíváme do archivů novin…
a všimneme si prohlášení a zpráv ETA
z doby před útokem,
tak říká a několikrát opakuje,
že od určitého data, které si nepamatuju,
bude cílit nejen na civilní stráž, policisty a vojáky,
ale i na kasární ubytovny.
A proto
žádala kasární ubytovny civilní stráže, aby se rodiny odstěhovaly.
To bylo veřejně známé.
Ale civilní stráž neposlouchala
a zalezla ještě hloub do svých bunkrů.
A ETA se na to rozhodla reagovat
politickou analýzou situace
a „prohlášením“, nebo jak tomu říct,
že se kasární ubytovny stanou jejím terčem.
To bylo důsledkem rozhodnutí, které učinila ETA.
1987 11. PROSINCE
Když to teď vidíte,
vidíte na tom útoku na kasárna v Zaragoze něco špatného?
Na jedné straně samozřejmě vidím, že mezi oběťmi byly
ženy… a hlavně děti.
To byl nevratný a nešťastný následek toho,
co útok způsobil.
Samozřejmě mě velice zasáhlo,
že ty oběti neměly nic společného
s tím, co reprezentují kasárna civilní stráže.
Ale když umístíte vůz s výbušninami vedle kasáren civilní stráže,
v noci, když víte, že uvnitř spí lidé,
včetně rodin civilních strážníků,
které tam bydlí s nimi, děti, manželé, manželky…
Je vám přece jasné, že se to stane.
Já nevím, jakou analýzu provedli ti, co o té akci rozhodovali a co ji vedli.
Ale… Asi to věděli.
Kdo ví, do jaké míry. Možná to nevěděli.
Jak si někdo může myslet, že když dá auto plné…
Já těm lidem, kteří tu operaci vedli,
nevidím do hlavy.
Nemůžu vám říct, co se jim honilo hlavou.
Co se honilo hlavou vám, když jste viděl, jak útok dopadl?
Bylo to bolestivé.
Bylo to bolestivé a nemělo se to stát.
Když se bavíme o útoku na Zaragozu,
říkáte, že ETA dala vědět předem,
aby z kasáren odstěhovali rodiny
a přespávali v nich jen civilní strážníci.
A protože to neudělali, dopadlo to, jak to dopadlo.
A říkáte, že v případě Hipercoru
policie neevakuovala garáže, což tak nějak znamenalo:
„No jo. Když je neevakuovali, tak co nám zbývá?“
Není to cynické?
Myslím, že vytrháváte věci z kontextu
a překrucujete to, jak se vám to hodí.
Já jsem přesvědčený, že to v Hipercoru byla chyba. Tak to je.
Řeknete: „Ale důsledky…“
Ano, důsledky byly hrozné a nenapravitelné.
V reakci na vaši otázku ohledně kasáren v Zaragoze
jsem uvedl do kontextu tehdejší situaci.
Následky byly vážné, nevratné a bolestivé.
Takže to nemá s cynismem nic společného.
Mně bylo ze všech nejvíc líto,
že oběťmi byly děti.
A kdyby to byli civilní strážníci?
Civilní strážníci dobře vědí, co dělají za práci.
Nebylo snad jejich heslem „vše pro vlast“?
Když přebývali v nějakých kasárnách,
obzvlášť v těch blízko Baskicka,
a ti, co byli v nějaké skupině…
jako u zvláštních jednotek, které utlačovaly Baskicko,
ti to věděli ještě líp.
Byla to jejich práce. Vy mi řeknete…
Tedy pardon, já jsem vám říkal,
že když byl nějaký člen ETA
podroben jakýmkoli praktikám, utiskován
nebo zabit v nějaké přestřelce,
nebyl oběť.
V žádném případě. Byl to dobrovolník. A u civilní stráže je to stejné.
Tedy nejsou to dobrovolníci, ale tu práci si zvolili sami.
Říkal jste, že kategorizovat oběti je zavrženíhodné.
- Neudělal jste to právě teď? - Vůbec ne.
- Takže to není tak zavrženíhodné? - Já to nedělám.
Já vůbec nekategorizuji oběti.
Říkáte, že pokud je oběť civilní strážník
nebo příslušník španělské policie…
Na ně tehdy ETA cílila.
Skutečnost, že byli terčem, s tím nijak nesouvisí.
Já oběti vůbec nekategorizuji.
Ale ano. Říkáte, že vám bylo líto, když to byly děti,
ale civilní strážník směl zemřít za to, že bránil svou vlast.
Ale já vůbec nekategorizuju. Podle mě…
- To je kategorizace, pane Urrutikoetxeo. - Já to tak nevidím.
Jak víte, španělská justice žádá o vaše vydání k tomuto případu.
A francouzská justice je ochotna vyhovět.
Jste obviněn z toho,
že jste byl v té době lídrem ETA, a tedy že jste nařídil ten útok.
Pane Urrutikoetxeo, nařídil jste ten útok?
Rozhodně ne.
To za prvé. A za druhé jsem nebyl ve vedení ETA.
Některé zprávy civilní stráže vás označují
za tehdejšího politického vůdce ETA.
Existují i výpovědi vašich kolegů, například Eleny Beloki.
Ve svědecké výpovědi vás zmínila
jako člena vedení ETA v roce 1987.
To je jeden z důvodů, proč civilní stráž…
Takhle doslova to v její výpovědi není.
- Co v ní bylo? - Stojí tam, že je to možné.
Ale potvrzené to nebylo.
A tak to bylo u všech, co mě obvinili,
ať už to byl Soares Gamboa, nebo kdokoli jiný.
Tvrdili to samé.
Nikde neexistuje žádný důkaz.
1991 29. KVĚTNA
V roce 1991 ETA opět zaútočila na kasární ubytovnu civilní stráže.
Tentokrát ve Vicu.
Zabito bylo deset lidí, polovina z toho děti.
Pachatelé tohoto útoku,
teroristé, kteří vůz s bombou nastražili,
ho spustili dolů po rampě u rodinných kasáren ve Vicu.
Bylo vidět, jak si dole na dvoře na druhé straně hrají děti.
Přesto se rozhodli tam to auto poslat.
To nevím přesně. Jestli říkáte, že to tak bylo…
- To říkali očití svědci. - Ano, ale já to nevím…
Když to říkáte, tak to tak bylo.
A co si o tom myslíte?
Pokud tam někdo poslal auto, přestože tam viděl děti,
tak si myslím, že lidé, co měli mít nebo měli operaci na starost,
zaujali nesprávný postoj.
Ptám se, protože jste v souvislosti s útokem v Zaragoze řekl,
že auto s bombou bylo přistaveno v noci
a že nedokázali vyhodnotit důsledky.
Já nesouhlasil, ale v tomhle případě
byly následky jasně vidět na konci rampy.
Jak říkám.
José Antonio Urrutikoetxea alias Josu Ternera
byl zatčen tajnou službou, když jel na motorce.
Josu Ternera je považován za číslo jedna organizace ETA.
Podílel se na smrti admirála Carrera Blanca
a dříve těsně unikl francouzské policii
v Saint-Pée-sur-Nivelle.
Po vašem zatčení v roce 1989
jste strávil 11 let ve vězení.
Nejdřív jste byl ve Francii. Za co vás odsoudili?
Zatkli mě v roce 1989 v Bayonne
a obvinili mě ze spiknutí
za účelem spáchání teroristických činů nebo tak nějak.
Možná to není doslovný překlad,
ale za tenhle zločin jsem byl souzen.
Francouzské úřady dnes předaly Josu Terneru, vůdčí postavu ETA,
španělské policii na hraničním přechodu u La Junquera.
Ternera je podezřelý z vedení mezinárodní větve ETA
a ze spoluúčasti na vymáhání peněz od baskických podnikatelů vydíráním.
Po odpykání sedmi let trestu ve Francii
jste byl v roce 1996 vydán do Španělska
a poslán do věznice Alcalá Meco.
Tam jste strávil další čtyři roky, a to v preventivní detenci.
Mezitím vás vyšetřovali z dalších zločinů.
Ve stejném roce 1996 ETA unesla
vězeňského dozorce Ortegu Laru.
Zajímalo by mě, jak se chovali dozorci,
když jste přijel do Alcalá Meco
v době, kdy byl Ortega Lara držen v zajetí.
Byli obecně velmi chladní a…
Pardon. Velmi pohrdaví. Ale dovolím si tvrdit,
že se chovali stejně i po tom, co ta věc s Ortegou Larou skončila.
Nebylo to jen tím… Tak to prostě bylo.
- Viděli nás jako nepřátele. - A ETA je samozřejmě viděla stejně.
- Viděla tak i ETA dozorce? - Ano, tehdy ano.
A únos Ortegy Lary toho byl důkazem.
Drželi ho 532 dní v díře v nelidských podmínkách.
1997 1. ČERVENCE
Co ve vás vyvolaly ty proslulé záběry?
Na kterých je Ortega Lara
po tom únosu a zajetí plných…
Myslel jsem si, že to musel mít hodně těžké.
Když jste někdy byl na samotce,
tak jako moji soudruzi, muži i ženy,
ne 539 dní, ale 20 let i déle,
umíte si představit,
že musí být těžké být někde takhle zavřený.
Zemřel by Ortega Lara, kdyby ho nenašli?
To nevím.
Když vidíme požadavky ETA,
tedy přesun vězňů ETA do baskických vězení…
Já nevím. Byly tu požadavky. Byla tu fakta…
Podle mého názoru…
Myslím, že ETA možná…
Jak jste řekl, jejich cílem bylo vyměnit ho za vězně.
Možná by počkali, až se situace začne ubírat tím směrem
a pak by ho pustili.
Tudíž se domníváme,
že policie i mnoho politiků
budou nakloněni použití represí.
Rádi bychom jim dali jednu radu.
Dejte si pozor, abyste se neopili mocí,
protože po represích musí nutně přijít kocovina.
Jen pár dní po osvobození Ortegy Lary, opravdu velmi záhy,
a nedlouho po tomto projevu mluvčího strany Herri Batasuna
ETA unesla radního města Ermua z Lidové strany,
Miguela Ángela Blanca.
To byla ta kocovina?
Tak jste si to vyložil vy.
A co vy?
Tohle? To asi ne. Nevím.
Nevidím do hlavy lidem, kteří rozhodli
unést Miguela Ángela Blanca.
Nedávalo by to smysl, ale jak myslíte.
- Byla to pomsta ETA? - Myslím, že ne.
Podle toho, co jsem viděl, myslím, že ne.
Vždycky jsem byl toho názoru, aspoň z vlastní zkušenosti,
že pomsta je strategie,
která vůbec nemá smysl a rozhodně nikam neposunuje
naši vizi obnovení Euskal Herria.
Vůbec.
A…
A nenávist a pomsta navíc člověka zaslepují
a brání mu správně analyzovat situace.
Co jste si myslel, když jste slyšel o Blancově únosu?
Myslel jsem…
Nechápal jsem to. To je pravda.
Nechápal jsem, jaký…
jaký má ta operace cíl.
To je celé. Nechápal jsem to, neměl jsem informace.
1997 11. ČERVENCE
ETA UNESLA RADNÍHO LIDOVCŮ A HROZÍ, ŽE HO ZÍTRA ZAVRAŽDÍ
ČAS VYPRŠÍ V 16:00.
ETA dala vládě ultimátum 48 hodin,
aby přesunula vězně do Baskicka.
Jinak Miguela Ángela Blanca popraví.
Vy jste byl v tu dobu vězněným členem ETA.
Jak jste to vydírání vnímal?
Řeknu to znovu. Informace, které jsem tehdy měl,
byly velmi omezené, tak jsem si myslel…
Já nevím. Nedávalo to smysl. Neviděl jsem v tom logiku.
Vyjádřil jste během těch 48 hodin nesouhlas s tím, co ETA udělala?
O veřejné sdělení nešlo. Proč bych to sděloval veřejně?
Můj nesouhlas s děním nebo nějaké výtky,
vyjádření názoru…
Konstruktivní kritiku sděluji těm, kterých se týká.
A sdělil jste ji?
Ano, samozřejmě.
1997 12. ČERVENCE
Během pár dní vyšly do ulic stovky tisíc lidí
nejen ve zbytku Španělska, ale i v Baskicku.
Zaplnili ulice a žádali, aby ETA Miguela Ángela Blanca ušetřila.
Proč je ETA neposlouchala?
Myslím, že ETA ignorovala, co lidé říkají,
tedy část populace.
Když někoho ignorujete, tak proto, že ho buď neslyšíte, nebo nechcete slyšet.
Uběhlo 48 hodin.
Byla sobota 16:00.
ETA své výhrůžce dostála
a Miguela Ángela Blanca zabila.
Právě nám potvrdili…
1997 13. ČERVENCE
…že byl Miguel Ángel zavražděn.
Vrazi!
Nejsou to Baskové! Jsou to vrazi!
Eto, střel mě do hlavy!
Když jste viděl ty davy Basků, jak křičí
například: „Nejsou to Baskové, jsou to vrazi,“
nebo: „Eto, střel mě do hlavy,“ jak jste to hodnotil?
Hodnotil jsem to tak, že je zřejmé,
že část mužů a žen v Baskicku nesdílí jejich názor
a nesouhlasí s nimi.
Tak to hodnotím.
Dokonce i lidé, kteří dříve s jejich vizí souhlasili…
Nevím, kdo s čím souhlasil.
Možná spousta lidí, kteří by, jak říkáte, dříve nešli do ulic,
teď vyšli vyjádřit svůj nesouhlas.
To je zjevné.
Znal jste Francisca Xabiera Garcíu Gaztelu…
- Ne. - …alias „Txapoteho“,
- který Blanca zavraždil? - Ne.
Kdybyste s ním tehdy mohl mluvit, co byste mu řekl
během těch 48 hodin zajetí Miguela Ángela Blanca?
Řekl bych, že k téhle operaci podle mě…
nemělo dojít. Tečka.
Proč jste si to myslel?
Myslím, že to byla…
chyba…
politicky a lidsky, s nezvratnými následky,
která nijak neprospěla vývoji,
který z mého pohledu
a tehdy jistě i z pohledu ETA
směřoval k vyjednání dohody o urovnání konfliktu.
Uvažoval jste v té době o odchodu z ETA?
Proč? Protože jsem s něčím nesouhlasil?
Ne.
Dnes v Baskicku došlo k naprosto nebývalé události,
a přesto zcela legální.
Josu Ternera, bývalý vůdce ETA,
vstoupil do parlamentu a přihlásil se jako poslanec.
Josu Ternera, jeden z velkých hráčů ETA za mřížemi,
se po pár hodinách na svobodě opět vrátil do vězení.
I když stále ještě ve vězení,
v roce 1998 jste byl zvolen poslancem Baskického parlamentu
za koalici Euskal Herritarrok,
která byla spřízněná se stranou Batasuna.
Zasedání jste se nemohl pravidelně účastnit
až do roku 2000, kdy vás pustili.
Josu Ternera dnes byl propuštěn z vězení.
Nejvyšší soud rozhodl, že byl již ve Francii za stejný zločin
obžalován a odsouzen k deseti letům vězení.
Teď, když jsem na svobodě, mám v plánu se podílet
na probíhajícím projektu Euskal Herria, kterým je vybudování Baskického státu.
Vidět vás v baskickém parlamentu bylo neskutečné.
Jak jste se cítil, když jste usedl na křeslo
jako zástupce baskických občanů?
Nic zvláštního. Jen…
Lidé,
mí voliči, pochopitelně…
Zvolili si mě a mou povinností bylo dělat svou práci,
tedy zastupovat tu část lidí, která mě zvolila.
To byla moje povinnost.
…informace.
V roce 2000, ve stejném roce, kdy jste byl zvolen,
ETA přitvrdila a zabila 23 lidí.
Tolik úmrtí ETA nezavinila za posledních osm let.
Ani později už nikdy nezabila tolik lidí v tak krátkém čase.
Křičte, protože dokud křičíte, nemůžete zabíjet!
Mezi zavražděnými byli
političtí představitelé,
novináři
či podnikatelé, kteří odmítli zaplatit takzvanou revoluční daň,
kterou ETA vymáhala.
Zabíjet lidi, kteří neplatí, nejsou to spíš mafiánské praktiky?
O to tady nejde.
Těm úmrtím se dalo zabránit.
Byli to lidé, kteří do toho procesu byli zapojení
a kteří, jak jste řekl, věděli, jaké to bude mít následky.
A navíc to řekli veřejně bez mrknutí oka.
Řeknu to znovu. Myslím, že to bylo smutné,
ale byly to následky konfliktu.
Vy jste tuhle revoluční daň podporoval?
Revoluční daň byla potřeba
k financování provozu boje hnutí za nezávislost.
Po 23 vraždách v roce 2000
se v roce 2001 konaly v Baskicku volby
a formace Euskal Herritarrok, za kterou jste znovu kandidoval,
obhájila 7 ze 14 poslaneckých křesel
a myslím, že co do hlasů přišla o téměř devět procentních bodů.
Zde vyvstává pohybnost.
Nevím, zda jste se rozhodl usilovat o ukončení násilí
z etických důvodů, nebo ze strategických důvodů.
Z obojích.
Předně už jsem si uvědomil,
že jsme uprostřed začarovaného kruhu represí
a na etické otázky nebereme ohled.
Nebrali jsme je v úvahu, což mělo své následky.
Tahle vzniklá otupělost
a absence empatie obou stran byly vzájemné.
Takže to byl jeden faktor.
Dalším faktorem bylo…
že abychom se posunuli směrem k vyřešení konfliktu,
tenhle krok k vyřešení konfliktu
nelze učinit pomocí násilných střetů.
To si vzájemně zcela odporuje.
Takže na jedné straně byl etický rozměr,
který v prostředí konfrontace chybí.
A na druhé straně bylo potřeba změnit strategii.
V roce 2002 vás Nejvyšší soud předvolal k výslechu
ohledně útoku na kasární ubytovnu civilní stráže v Zaragoze z roku 1987.
Vy jste se nedostavil.
Utekl jste ze Španělska a opět jste se začal skrývat.
A během tohoto období jste se účastnil
jednání mezi ETA a španělskou vládou,
která začala v červnu 2005.
Poprvé jste se setkal
s předsedou Socialistické strany Baskicka Jesúsem Eguigurenem.
Je pravda, že jste hned na začátku Eguigurenovi řekl:
„Přicházím skoncovat s násilím“?
Přicházím… To byla jedna z věcí, které jsem mu řekl.
„My dva uděláme, co můžeme, abychom ukončili tuhle éru násilí.“
Že musíme najít východisko z konfliktu,
že to nemůžeme nechat na budoucích generacích
a že musíme udělat, co bude v našich silách, abychom to ukončili.
S Jesúsem Eguigurenem jste se znovu setkali
v Oslu v listopadu 2005.
Z Osla jste odjeli se závazkem, že nastolíte klid zbraní
a že ETA veřejně vyhlásí příměří.
V září roku 2006 jste se setkali ve Švýcarsku.
Na tomto setkání byl Jesús Eguiguren,
vy a ještě jiný zástupce ETA,
Xabier López Peña alias Thierry.
Byl tehdy Thierry šéfem ETA?
ETA nikdy neměla…
ETA měla kolektivní skupiny, ne jednotlivé šéfy.
- Neměla jednoho šéfa? - V tomto smyslu ne.
Byl Thierry členem kolektivního vedení ETA?
Samozřejmě, z té pozice přijel.
Nemám důvod se domnívat,
že se účastnil jinak než coby zástupce vedení ETA.
Proč jel Thierry na jednání v Montreux?
V tu dobu si myslím, že vedení ETA nemělo zájem…
vyjednávat. Místo toho se zajímalo o kontinuitu,
o pokračování politicko-vojenského konfliktu,
ozbrojeného konfliktu.
Protože nebyli spokojeni s vyjednáváním.
Já měl jiný názor.
A když jsem viděl,
že vedení ETA nesouhlasí s tím, co si myslím,
a chce se vydat jinou cestou, měl jsem dvě možnosti.
Za prvé jsem mohl zůstat členem a mít povinnost plnit rozkazy,
nebo jsem mohl odejít.
A to jsem udělal.
- Úplně jste zpřetrhal vazby. - Úplně.
- S Eguigurenem už jste nemluvil… - S nikým.
Šel jsem tam, kde už jsem to znal.
- Do Pyrenejí? - Do Pyrenejí.
Do regionu Ariège.
V letech 2007 až 2011 v rámci ETA vyvstala diskuse
ohledně… vlastní budoucnosti,
kam bude ETA směřovat.
Přestože už jste v ETA nebyl,
účastnil jste se nějak interních jednání?
Ne, vůbec ne.
Ještě k tématu ETA a atmosféry okolo ní,
během posledních dvou desetiletí byla organizace pod obrovským tlakem
španělské policie
i španělských soudů.
Ty rozložily množství různých struktur ve vedení ETA.
Ať žije ETA! Ať žije svobodná Euskal Herria!
Do jaké míry podle vás tlak ze strany policie přiměl ETA,
k rozhodnutí trvale odzbrojit?
To spadá do bitev o příběh. Říkají tomu „bitva o příběh“.
Znamená to, že potřebovali zdiskreditovat image celé organizace.
To je základem psychologické války.
Musíte přesvědčit své občany, muže i ženy,
že byl nepřítel poražen, že už prohrál.
Vedle psychologické války nebyla ETA zahnána do kouta
také kvůli tlakům ze svého nejbližšího okolí i zevnitř organizace?
To si nemyslím. Byla to praktická otázka.
Když proti vám jdou v plné polní dva různé státy,
obzvlášť v dnešní době…
je to těžké pro jakoukoli organizaci,
pro jakékoli hnutí, a obzvlášť pro ETA,
protože byla v Evropě
a na krk jim dýchala francouzská a španělská vláda.
Také je pravda,
že organizace vždycky hodně slyšela na to,
co říkají lidé.
A v té době jim lidé říkali věci,
které neodpovídaly stylu jejich politicko-vojenské konfrontace.
ETA se rozhodla trvale odzbrojit.
ETA vyzývá vlády Španělska a Francie,
aby zahájily přímý dialog,
aby skoncovaly s následky konfliktu
a udělaly tlustou čáru za ozbrojenou konfrontací.
ETA ohlásila, že natrvalo složí zbraně.
To je nejjasnější posun k míru, jaký kdy teroristická organizace učinila.
Dnes bychom měli slavit velké vítězství demokracie.
Co si myslíte o závěrečném sdělení ETA o trvalém odzbrojení?
Přišlo vám jako výhra, nebo prohra?
- Ani jedno. - A jak jste ho vnímal?
Viděl jsem to jako nezbytný krok
vzhledem k situaci v Euskal Herria.
Nepřišla ta zpráva příliš pozdě?
Ani ne tak ta zpráva. To rozhodnutí přišlo příliš pozdě.
Rozhodnutí, trvalé ukončení…
ozbrojeného násilí.
Kdy byl na takovou zprávu správný čas?
Myslel jsem si to v roce 2005.
A teď jsme v květnu 2018.
- Vy osobně jste… - Ano.
Přečetl jste, co ETA zanechala jako svůj poslední vzkaz.
„ETA,
baskická socialistická revoluční organizace pro národní osvobození,
tímto oznamuje baskickému lidu, že je její cesta u konce.
V důsledku tohoto rozhodnutí
ETA zcela rozpustila veškerou svou organizační strukturu.
ETA se zrodila z lidu a do lidu se teď zase rozptýlí.
Ať žije svobodná Euskal Herria.“
- Už jste nebyl v ETA. - Ne.
Tak proč jste četl její závěrečné prohlášení?
Četl jsem to prohlášení,
protože mám za sebou dlouhou kariéru v ETA
a coby člen independistické levice.
Ať se vám to líbí, nebo ne,
to, že jsem se objevil… Jak bych to řekl?
- Bez masky. - Ano.
To mělo právní důsledky.
- Pochopitelně. - Proč?
Četl jsem prohlášení organizace, která je považována za teroristickou.
Kdo by to měl teoreticky dělat?
Člen teroristické organizace. Ale se mnou to tak nebylo.
- Zvláštní případ. - Velmi zvláštní.
Ale je to tak.
Letos, v roce 2022, vám bude 72 let.
Desítky let jste se setkával se smrtí tváří v tvář.
- Děsí vás to? - Vůbec ne. Takový je život.
Myslíte, že až nadejde váš čas a budete stát tváří v tvář smrti sám,
budete při pohledu nazpět něčeho litovat?
Litovat? Já myslím…
že jako každý člověk
budu mít pár věcí, kterých lituji.
Například bych litoval…
toho…
že jsem neudělal mnohem víc pro to,
abych…
ten šílený začarovaný kruh násilí zastavil mnohem dřív.
Toho bych litoval, protože jsem…
Chci říct, že jsem možná mohl udělat mnohem víc, abych to ukončil dříve.
V tomto rozhovoru jste nám řekl něco, co jsme nevěděli.
Prozradil jste hodně, ale jednu konkrétní věc jsme nevěděli.
Že jste se v roce 1976 podílel na vraždě starosty Galdakaa.
To jsme nevěděli a za ni vás nikdy nesoudili.
Cítíte se za tu vraždu stále zodpovědný?
Samozřejmě.
Ano, jsem srovnaný s tím, že jsem dělal, co jsem musel
coby tehdejší člen ETA.
Takže se hlásíte k osobní odpovědnosti
za oběti nejen vašeho komanda, ale také…
Ne, hlásím se ke svým činům.
Aby bylo jasno.
K tomu, co jsem udělal já.
Jsem srovnaný s tím, co jsem dělal jako člen organizace.
Nevkládejte mi do úst nic jiného.
Rád bych zmínil jméno toho starosty.
Byl to Víctor Legorburu.
A osobní ochranku
mu dělal místní policista
Francisco Ruiz Sánchez.
Střelba ze samopalu ho zasáhla do nohou.
Napsal knihu o tom, co zažil,
což pro něj bylo velmi traumatické.
Stejně traumatické pro něj bylo sledovat, jak ho zavrhli vlastní sousedé.
Lidi přecházeli na druhou stranu ulice, aby se mu ve městě vyhnuli.
Říká, že to skoro působí, jako by se lidé zlobili,
že ten útok přežil.
Pokud se na tohle dívají starostovi příbuzní, co byste jim řekl?
Řekl bych to, co už jsem říkal.
Že je mi to velice líto.
A co panu Ruizi Sánchezovi?
- Tomu zraněnému muži. - Tomu bych řekl totéž.
Něco vám řeknu.
Nikdo si zabíjení neužívá.
Nikdo.
Samozřejmě že ne ten mrtvý ani jeho rodina.
Ale ten, kdo to udělal, také ne.
Je to a bude to tíha,
kterou ten člověk, muž nebo žena,
ponese na bedrech po zbytek života.
Vy ji nesete?
Samozřejmě a řeknu to potřetí.
Jsem srovnaný
se zodpovědností za své činy.
Proto tu tíhu samozřejmě nesu.
Jaké to je?
Ta tíha spočívá
v tisících věcí, které souvisejí s tím, co člověk v životě dělal.
Je to hodně těžké?
Ano.
Pane Urrutikoetxeo, stálo to za to?
Podívejte se,
jestli se mě ptáte, jestli měl můj život nějaký význam,
protože to s vaší otázkou souvisí,
řekl bych, že jsem byl…
50 let součástí baskického lidu a jeho těžkostí.
Zažili jsme vítězství… Spoustu vítězství i chyb.
A…
Bylo by hodně zlé, kdyby někdo
po 50 letech boje za nějakou věc řekl, že jeho život neměl smysl.
To by podle mě bylo strašlivé.
Že jsem se zapojil,
bylo pokračováním toho, jak jsem smýšlel od začátku.
Pokusil jsem se žít svůj život jako bojovník až do konce,
co to jen šlo.
Tečka.
To jsem tedy nečekal.
Jordi.
To je něco…
Dozvěděl jsem se něco, co jsem vážně nevěděl.
Nikdy by mě nenapadlo,
že se na té vraždě podílel i Josu Ternera, Jordi.
Ani za nic.
A proto podotýkám, že u dalších 330 případů vražd
stále neznáme pachatele.
A rádi bychom věděli, kdo za nimi stojí.
A dnes jste mi připravili velké překvapení
tímhle rozhovorem s tím…
Chtěl jsem říct „vrahem“.
Tedy rádi bychom,
aby takovéto prohlášení učinili i další a před soudem.
Mohli bychom potom žít v míru a na tohle všechno zapomenout.
O vašem atentátu
řekl Josu Urrutikoetxea doslova, že je mu to velice líto.
To si nemyslím.
Nemyslím.
Mohl říct…
Mohl vám říct,
že toho lituje.
Jistě, nese si na bedrech tu svoji tíhu.
Ale nejspíš si myslí, že za něco bojoval,
za obranu Baskicka proti kdo ví čemu,
za nezávislost, aby si mohli vytvořit vlastní národ.
Ale toho, co udělal, nelituje.
Kdyby tu Josu Urrutikoetxea byl teď před vámi, co byste mu řekl?
Řekl bych mu, ať se mi omluví.
Když se mi omluví
a přizná se ke všem zločinům, které spáchal,
budu mít v duši klid.
Já chci hlavně mír.
A zapomenout na tu nenávist a děs, které jsme 60 let zažívali.
Nevím, jestli bychom…
si nakonec podali ruce, abychom na to celé konečně zapomněli.
Ale myslím, že toho se nikdy nedočkáme.
ETA byla rozpuštěna v roce 2018 po téměř 60 letech činnosti.
Nikdy nedosáhla žádného z cílů, na jejichž základě vznikla.
V roce 2021 baskická independistická levice uznala,
že k utrpení, které ETA obětem způsobila, „nikdy nemělo dojít“.
V době dokončení tohoto dokumentu (září 2023)
si ve vězeních ve Francii a ve Španělsku odpykává trest 166 členů ETA.
Po vyhlášení definitivního odzbrojení v roce 2011
již ETA nespáchala žádný atentát.
Takový případ je v evropské teroristické organizaci zcela unikátní.
Francisco Ruiz je v důchodu a žije v oblasti Ciudad Real ve Španělsku.
Josu Urrutikoetxea je v podmínce v Jižní Francii
a čeká na své vydání do Španělska.
Překlad titulků: Anna Perglerová