Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Între 1968 și 2010,
grupul terorist ETA a ucis 852 de oameni și a rănit alți 2.661.
Sursă: Ministerul de Interne spaniol
ETA a fost fondată în 1959 în timpul dictaturii lui Francisco Franco,
cu intenția de a lupta pentru independența Țării Bascilor.
După moartea lui Franco în 1975, ETA a devenit tot mai violentă.
Organizația a comis peste 90% din crimele sale
după tranziția la democrație.
Statul spaniol, precum și grupurile de extremă dreapta și para-polițienești
au lansat un război ilegal împotriva ETA, în care 73 de oameni au fost uciși.
Sursă: guvernul basc
Francisco Ruiz și Josu Urrutikoetxea nu se cunosc
și s-au întâlnit doar o dată.
Asta este o parte din povestea lor.
M-am mutat în Euskadi
când eram… Eu sunt un copil al perioadei de după război.
M-am mutat acolo când aveam trei ani.
La 17 ani, aveam calificare de instalator.
Am locuit acolo până la vârsta de 28, 29 de ani,
când m-am mutat în Ciudad Real.
Am locuit acolo multă vreme.
M-am însurat acolo.
Cele patru fiice mi s-au născut acolo.
Și, sincer să fiu…
mereu mi-a plăcut Euskadi.
Ei bine,
îmi amintesc de regiune cu drag.
După armată,
se scoseseră trei posturi de ofițer
unde locuiam, în Galdakao. Din surse civile.
Nu e ca și cum îmi dorisem să fiu polițist…
sau mă gândisem la asta înainte.
Dar m-am gândit că trebuie să pun pâine pe masă
pentru că, la acea vreme, aveam patru fiice și ne trebuiau banii.
Francisco, ce s-a întâmplat pe 9 februarie 1976?
În acea zi, în '76,
eram de serviciu. Intram de la șase dimineața.
În afară de responsabilitățile obișnuite ale muncii în poliția locală,
trebuia să-l protejăm pe primar.
Mereu pleca de acasă la opt dimineața.
Am fost cu dânsul în acea zi.
Datorită vechimii, era rândul meu
să-l aștept pe primar în fața ușii.
Apoi, mergea spre mașină,
care se afla la vreo 500 de metri.
Pleca la aceeași oră zilnic
și mergeam pe aceeași parte a străzii.
Eram la vreo 20 de metri de ușa lui,
când ne-a ieșit în față o celulă ETA.
Au venit înspre noi cu pistoale și mitraliere
și au deschis focul asupra noastră.
Cred că domnul primar a fost împușcat de cinci sau de șase ori.
A murit pe loc, atunci.
Eu am fost împușcat de mai multe ori în piept…
și în stomac.
Dar am reușit să mă mișc repede și să mă ascund între două mașini.
Și… asta mi-a salvat viața.
Când teroriștii au început să fugă,
au tras iar înspre mine cu mitraliera.
M-au mai nimerit de șase ori sub talie.
Dar…
am scăpat cu viața. Asta nu m-a ucis.
Nu mi-am pierdut cunoștința.
Ce am făcut eu atunci, de vreme ce eram catolic…
Nu eram practicant, dar eram catolic. M-am rugat la Maica Domnului…
ca să mă țină în viață…
pentru a-mi crește fiicele.
Atunci mi-am pierdut cunoștința. Mai târziu, mi-au spus…
A fost înspăimântător,
nimeni n-a venit să ne salveze în tot acel timp.
Și eram pe strada principală din oraș.
Era opt dimineața, când lumea se ducea la serviciu.
Mi-au anunțat soția mai târziu…
și s-a gândit la ce era mai rău.
Rămăsese șocată.
Când i-au spus, n-a mai avut cuvinte.
A preluat-o mașina poliției
și a adus-o la spital.
Eram în sala de operații.
Primul lucru pe care i l-au spus a fost că aveam șanse mici,
din cauza tuturor gloanțelor.
Dar cred că rugăciunea mea… a fost ascultată.
Ea m-a ajutat de Sus.
Am stat cinci luni acolo, Jordi.
Cinci luni.
Cinci luni în spital.
Când m-au externat,
am plecat, dar eram în scaun cu rotile.
Prima oară când am ieșit prin oraș, am observat
că lumea mă respingea, Jordi.
Mă evitau.
Lumea care mă cunoștea trecea pe cealaltă parte a străzii.
Lumii îi era frică atunci, erau îngroziți, în Țara Bascilor.
Naționaliștii basci nu voiau să fie văzuți vorbind cu victimele terorismului.
Iar asta m-a durut mult.
M-a durut la fel de mult ca atacul.
Când am văzut cum eram respins de societatea pe care o știam
de când aveam trei sau șase ani, când m-am mutat la Galdakao…
Locuiam în acel oraș. Mă știa toată lumea.
Am fost ostracizat pentru că eram o victimă…
Mi-a fost foarte greu.
Când soția mea se ducea la cumpărături, la supermarket sau la măcelărie,
măcelarul nu-și vedea de treaba lui.
Chiar dacă magazinul era plin, spunea:
„Trebuia să-l omoare de mult pe fascistul ăla!
Și să se ducă dracului și polițistul care îl proteja!”
Soția mea venea acasă
cu ochii în lacrimi.
A trebuit să iau o decizie. Am vorbit cu familia mea
și am hotărât să plecăm din Țara Bascilor.
Ca niște… Nu știu.
Ca niște leproși.
A trebuit să plecăm.
Ați simțit vreodată ură
față de cei care v-au atacat, pe dumitale și pe domnul primar?
Dacă am simțit ură față de ei? Bineînțeles că da.
Pe atunci, era și ură, și teroare.
Atentatul nu a fost scos la lumină.
Membrii organizației teroriste ETA care v-au atacat n-au putut fi identificați,
iar alții au primit amnistie în 1977.
Am filmat un documentar
bazat pe o conversație, pe un interviu
cu Josu Urrutikoetxea, un membru istoric al ETA.
Poate că ați…
Da, Josu Ternera.
Am fost surprinși să aflăm
că avea informații despre atentatul din ziua aceea.
Și…
măcar ar trebui să știți ce s-a întâmplat.
E prima oară când aud ceva despre el de la un terorist ETA.
Nu știu dacă vreți să vedeți filmarea. Dacă nu vreți…
Bineînțeles că vreau.
Au trecut mulți ani
și aș vrea să aflu ceva nou despre atentatul asupra mea.
Vă invit să-l urmăriți.
Bine.
Știu că nu vă place să vi se spună „Ternera”.
Dar am vorbit cu cei care vă cunosc,
foști colegi, foști militanți ai ETA. Așa vă numesc.
De unde vine numele?
Umblam prin baruri în Saint-Jean-de-Luz.
Într-un bar, cineva, nu îi voi spune numele, mi-a spus:
„Futu-i, te porți ca un ternera!” (vițel)
Ce s-a întâmplat apoi?
Nu după mult timp,
unul care fusese în bar a fost arestat
de poliție în Comunitatea Autonomă a Țării Basce.
A fost torturat și a spus poliției:
„Da, am fost la bar în acea zi
și am fost cu ăla, ăla și ăla.
Și printre ei era unul numit «Ternera».” Asta a fost.
„Cine, el?” Și i-au arătat o poză. „Da, el e.”
Din acel moment, în…
în mandatele de arestare internaționale a apărut… acea poreclă.
- Josu Ternera. - Da.
ETA
- Josu Ternera… - Josu Ternera…
Amiralul Carrero Blanco, șeful guvernului, a fost asasinat.
A fost victima unui atentat.
RESTRUCTURĂRI ÎN APARATUL ETA URRUTIKOETXEA URCĂ PE LOCUL DOI
„JOSU TERNERA”, NOUL LIDER ETA, CONTROLEAZĂ GRUPUL ARMAT
CE MAI PUTERNIC LIDER ETA
José Antonio Urrutikoetxea a fost arestat.
José Antonio Urrutikoetxea,
alias Josu Ternera, este considerat liderul ETA.
FĂRĂ EXTRĂDĂRI
ELIBERAȚI-L PE JOSU!
Șeful ETA, Josu Ternera, a fost predat azi de autoritățile franceze
poliției spaniole.
El e suspectat de conducerea grupului separatist armat ETA.
Nenorociților!
Criminalilor!
Ajunge!
Josu Ternera a fost eliberat din penitenciar.
Trăiască armata ETA!
E mai bine să obții un loc în Parlament,
decât să obții un pistol și să-l folosești.
E o alternativă mai bună.
Oricât ar fi de dureros, cred că are dreptul s-o facă.
Josu Ternera, spuneți-le foștilor camarazi
să lase poporul să-și facă revoluția,
schimbările, la urne!
FĂRĂ ETA - AJUNGE!
Parlamentarul Batasuna
și fostul lider al ETA, Josu Ternera, a fugit de justiție.
Nu știm unde se află domnul Urrutikoetxea.
Nu am nicio informație, nici idee
dacă vom afla unde se află.
Guvernul va iniția dialogul cu ETA.
Ce avantaj avea Josu Ternera? Știa importanța unui Parlament.
ETA a hotărât dezarmarea definitivă.
PE AMBELE FRONTURI
E capătul drumului, potrivit figurii emblematice Josu Ternera.
„ETA a apărut din acest popor
și acum se va întoarce în popor.”
Sunt primele imagini cu Josu Ternera arestat, după 17 ani de fugă.
Josu Ternera a fost arestat. El a fost ultimul lider ETA.
…îi felicit pentru arestarea lui José Antonio Urrutikoetxea Bengoetxea,
Josu Ternera.
Astăzi, Guvernul a solicitat Franței să-l extrădeze
pe membrul ETA Josu Ternera.
Justiția franceză l-a achitat pe Josu Ternera
pentru apartenența la ETA între 2011 și 2013.
Mai are un proces pe rol în Franța,
după care va fi extrădat în Spania, unde va fi judecat pentru atentatul
asupra sediului Gărzii Civile din Zaragoza
și pentru finanțarea ETA prin barurile simpatizanților.
FAȚĂ ÎN FAȚĂ CU UN TERORIST: CONVERSAȚII CU LIDERUL ETA
„Am fost, sunt și voi fi membru ETA și sunt mândru de asta.”
- Ați spus asta într-un proces din Paris. - Da.
Am fost membru ETA, evident.
Și vă mândriți cu asta?
Am fost membru ETA.
Contextul istoric al acelei declarații din 1990
era diferit de cel în care intrasem în organizație
și de cel prezent.
Nu neg că am făcut acea declarație.
Ați avut o… carieră lungă în ETA,
una dintre cele mai lungi din organizația teroristă.
V-ați alăturat la scurt timp de la fondare.
Ați organizat aproape toate momentele-cheie.
Ați petrecut 12 ani în închisoare.
Peste 20 de ani pe fugă.
Și ați anunțat dizolvarea ETA în 2018.
Sunt aproape 50 de ani.
ETA a fost viața dvs?
ETA face parte din viața mea. Fără îndoială.
Așa cum ați spus și dvs…
Am intrat voluntar în ETA,
când aveam 17 ani.
Acum am peste 71 de ani.
Prin urmare, într-un fel sau altul,
există o relație, evident.
Însă, trebuie să precizez
că ETA nu mai există.
Ce sperați să obțineți?
Păi, sper…
Până acum, alții au vorbit pentru mine.
Nu doar atât. Au scris cărți.
Și, din diferite motive,
am avut puține ocazii să mă exprim.
Suntem în Franța. Nu știu dacă putem spune unde suntem.
Nu-mi pasă, dar nu suntem în Franța.
Cu tot respectul,
puteți să considerați și așa e, după cum se vede,
că suntem în Franța. Bine.
Dar nu cred că suntem în Franța.
I se spune Țara Bască din Franța,
dar eu o consider Euskal Herria, Țara Bască de Nord.
Așadar, să continuăm…
Să continuăm conversația cu asta în minte!
- Voi respecta limbajul ales de dvs. - Bine.
Eu consider că suntem în Franța. Cel puțin legal, suntem.
În Saint-Jean-de-Luz.
Pentru mulți din Spania,
numele dvs. este sinonim cu terorismul,
cu brutalitatea și cruzimea.
În același timp, toți cei implicați în procesul de pace,
care a dus la dizolvarea organizației teroriste ETA,
inclusiv cei din Guvern,
consideră că ați jucat un rol esențial în încheierea acelei violențe.
Și?
Ce echilibru există între cele două fețe?
Nu e un caz unic. Însă, situația mea a fost transformată…
într-un trofeu.
Așa au creat ei povestea cu învingători și învinși.
Ei cred că există o singură versiune
și că eu sunt unul dintre cei răi.
Mi-au luat persoana
și au eliminat toate aspectele umane. M-au dezumanizat.
Vorbesc despre mine de parcă aș fi Satana.
Sau spun că suntem însetați de sânge.
Sunt doar un om obișnuit.
Am avut și am convingeri puternice.
Politice, sociale și culturale.
Am familie, ca toată lumea.
E adevărat că am fost membru ETA.
Este adevărat că am fost judecat și condamnat
în statul francez, dar nu și cel spaniol.
Este adevărat că, în cea mai mare parte a carierei mele, am susținut
rezolvarea conflictului, apoi oprirea conflictului,
pentru a întoarce pagina și a merge mai departe prin negociere politică.
Guvernul va iniția dialogul cu ETA
menținându-și principiul incontestabil
că problemele politice vor fi rezolvate
prin reprezentații legitimi
a voinței
poporului.
Să începem cu sfârșitul! Anul 2005.
Guvernul socialist al lui Zapatero s-a arătat pentru încetarea violenței,
iar dvs. erați responsabilul cu negocierile pentru ETA.
Erați liderul ETA la acel moment?
În niciun caz.
Sarcina mea era strict limitată…
În acei ani, din 2002 și până în 2006,
sarcina mea era să creez relații și să direcționez lucrurile,
să încerc să direcționez lucrurile, spre încheierea conflictului.
Deși nu ați fost liderul ETA, ați negociat în numele ETA.
- Da. - Interlocutorul dvs. era Jesús Eguiguren.
La acea vreme, era președintele Partidului Socialist în Euskadi.
Da, așa este.
Am fost surprins
că figura lui Josu Urrutikoetxea, Josu Ternera, nu prea a primit
niciun merit,
în comparație cu alți participanți de la negocieri.
Ați participat activ, e ciudat că nu ați primit mai mult…
Vă rog să nu-mi mai spuneți…
Vreți să-mi spuneți Josu Urrutikoetxea? Bine. Dar nu Josu Ternera.
Asta am făcut până acum.
Am spus „Ternera” doar pentru așa vă spuneau alții.
- Nu veți fi numit așa aici. - Da…
Păi, nu știu.
Nu eram în structurile de stânga, pro-independente.
Așa au considerat oportun
la acea vreme și așa a rămas.
În timpul negocierilor din iunie 2005,
a avut loc un atentat ETA, fără victime.
- La stadionul La Peineta. - Da.
Cum ați considerat acel episod?
M-a tulburat, evident.
Ce înseamnă asta?
Păi, te afectează.
Ar fi fost mai bine dacă nu s-ar fi întâmplat.
Pentru că, poate că asta
ar fi pregătit mai bine terenul pentru acord.
De asemenea, în acea primă fază a negocierilor,
pe 7 iulie, a avut loc un atac jihadist la Londra.
A dus la moartea a peste 50 de oameni în capitala britanică.
Ce părere ați avut?
Păi, eu am fost de părere
că acel tip de „operațiune” violentă, dacă i se poate spune așa,
nu avea justificare.
Dar nu voi intra…
Nu pot intra în mintea acelor organizații jihadiste.
Nu le împărtășesc părerea,
care se bazează, în esență,
pe ideea că orice cetățean sau cetățeană, care a votat pentru un anumit guvern,
fie că la Paris sau la Londra,
sunt participanți și responsabili în egală măsură
cu ce au făcut administrațiile britanice în Afganistan, Yemen, Sudan sau Pakistan.
Asta e părerea lor. Nu le-o împărtășesc.
Dar n-ați văzut atentatele, să vă spuneți: „Ce grozăvie!”
Voi repeta ce v-am spus.
Nu face parte din raționamentul meu.
Nu îl înțeleg.
Oricât ar încerca să justifice…
Mă refer la islamiști.
…că toți cetățenii sunt o țintă,
mi se pare absurd, după părerea mea.
Dar asta cred islamiștii.
Vă întreb ceva. Ce diferență vedeți
între a ucide pentru un zeu sau pentru patrie?
Să omori…
după părerea mea…
Nu cred că dumneata sau altcineva…
m-a auzit spunând că e bine să omori.
Niciodată.
Familia mea era săracă, din clasa muncitoare.
Atât tata, cât și mama proveneau din lumea agricolă.
Provin dintr-o familie romano-catolică, cum se spune.
De când eram mic, practic mă obligau
să fac lucrul acesta clasic, duminica la biserică.
Mi-au impus asta pentru că erau credincioși.
Credeau că familiile trebuie să fie într-un fel.
Erați credincios?
La vârsta aceea, cine poate spune că e credincios?
Practic, te obligau să repeți după ei.
Eu cred, dar nu în Dumnezeu.
Oamenii cred în ceva încă de la naștere.
Credința e ceva, religia, altceva.
- În ce credeți? - Eu cred în ce mă înconjoară.
În ceea ce văd, în natură.
În oameni.
Sigur ați învățat Decalogul.
Am fost nevoit. Aveam ore de religie la școală.
Ați încălcat multe porunci, fiind în ETA?
Fiind în ETA?
Nu văd legătura. Nu sunt credincios,
așa că nu încalc nicio poruncă. Nu cred în așa ceva.
A opta poruncă este „Să nu furi.”
Dacă nu mi-ați fi spus acum, n-aș fi știut.
- Și? - Ați încălcat-o sau nu?
Ce legătură are? N-am încălcat-o. E evident că n-am făcut-o.
- A șasea? „Să nu ucizi”? - Am încălcat-o.
Cum ați descoperit ETA?
ETA…
În perioada istorică în care m-am născut, la sfârșitul anilor '50,
unele noutăți apăreau în ziar, așa cum se putea.
Am aflat despre ei prin asta și din discuțiile de acasă.
Rudele spuneau:
„Cutărescu s-a înscris în ETA” sau…
Da, desigur.
Auzeai despre asta acasă.
Atunci, am văzut că singura cale,
singura cale eficientă
de a înfrunta sistemul care ne oprima și ne sufoca,
era ceva nou, care tocmai apăruse, ETA.
Aveam 17 ani atunci,
când un prieten apropiat mi-a spus:
„Eu fac parte din ETA. Vrei să ni te alături?”
Și am acceptat.
PUNCT DE CONTROL GARDA CIVILĂ - POLIȚIA
OFIȚER DE LA RUTIERĂ ÎMPUȘCAT MORTAL
UN ATACATOR UCIS DE GARDA CIVILĂ
V-ați înrolat în ETA în 1968.
La scurt timp, ETA a făcut prima victimă, ofițerul din Garda Civilă José Pardines.
La acea vreme, credeați
că uciderea încălca limita?
Nu, pentru că…
O parte însemnată a poporului basc, bărbați și femei, credeau
că pentru a face față sistemului opresiv,
trebuiau folosite toate mijloacele.
- Păi… - Inclusiv violența.
Toate tipurile de vio… Toate mijloacele. Nu doar ETA credea asta.
Sau eu. Foarte mulți credeau asta.
La scurt timp de la moartea ofițerului Pardines,
a murit și primul militant al ETA,
Txabi Etxebarrieta. El cauzase moartea lui Pardines.
Văzând ce pățise un alt militant ETA,
vă considerați dispus să vă dați viața pentru patrie?
Când intri în ETA, știi consecințele.
Consecințele care ar putea urma, că poți muri.
Pentru patrie.
Pentru niște idei, evident.
Ați făcut instrucție militară în ETA?
Da.
În ce consta?
Pe atunci, mai nimic.
Mai nimic pentru că, la acea vreme…
referindu-mă la aceeași perioadă, ETA opera pe patru fronturi.
Avea frontul politic, militar, muncitoresc și cultural.
Nu aveam nevoie de instruire militară
fiindcă nu făceam parte din frontul militar.
Dar, exista o instrucție minimă,
consista în fabricarea de cocteiluri Molotov,
utilizarea de bază a explozibililor,
cum funcționează și cum se folosesc pistoalele.
V-au învățat să trageți?
Dacă se poate spune așa.
De vreme ce eram pe frontul cultural, a învăța să tragi însemna
că îți arătau cum funcționa, trăgeai două, trei focuri și atât.
Când v-au dat prima armă?
Nu mi-au dat ei prima armă.
Când am pus prima oară mâna pe o armă, cred că aveam…
vreo 18 sau 19 ani.
Ca să văd cum funcționa.
Apoi, am avut prima armă…
Cred că a fost în '71. Și nu mi-au dat-o ei.
Vreau să spun că…
atunci când am fugit și am ajuns în exil în Țara Bască de Nord, în Iparralde,
eram pe frontul politic.
Și, la acea vreme,
doar membrii ETA de pe frontul militar erau înarmați.
Atunci, știind riscurile la care mă supuneam,
trecând granița în secret, ilegal, ca să-mi fac munca politică,
repet, politică, din Comunitatea Autonomă a Țării Basce,
mi-am cumpărat un pistol de la un contrabandist.
Era un contrabandist basc.
Pistolul era produs în Bayonne. Se numea MAB.
- MAP? - MAB. M-A-B.
Manufactura armelor în Bayonne.
Era un pistol de calibrul 7.65 mm, pe care am plătit 500 de franci
din buzunarul meu.
Pentru că armele organizației
erau rezervate exclusiv pentru membrii frontului militar.
De câte ori ați folosit arma?
- Toată viața? - Da.
Păi, de câteva ori.
Dar, când am folosit-o, a fost în legitimă apărare.
Ați fost într-o celulă?
Da.
În care?
- Într-o celulă. - În mai multe?
Nu.
Păi…
În mai multe, dar în momente diferite.
- Cum se numea? - Nu avea nume.
Unele aveau nume sau au dobândit unul ulterior.
Unde era localizată?
Una dintre ele era practic itinerantă,
iar alta era în Vizcaya.
În ce an?
În anii '70.
Ați participat la vreun atentat în care au murit oameni?
Da.
Puteți să ne spuneți?
Da, pot să vă spun.
Indirect, în…
Indirect, nu în celulă. Dar făceam parte din grupul
pentru Carrero Blanco și…
Și în altul, pentru primarul din Galdakao.
ETA l-a ucis?
ETA l-a ucis și l-a revendicat.
PRIMARUL DIN GALDAKAO, UCIS
Se știa că ați fost implicat în atentatul asupra lui Carrero Blanco.
Dar nu aveam idee că ați fost implicat
în uciderea primarului din Galdakao.
Ce rol ați jucat în celulă?
Ce rol trebuia.
Care?
Orice era nevoie.
Ești într-o celulă ca să-ți îndeplinești un rol care duce
la uciderea unei persoane.
- Ați fost însărcinat cu tragerea? - Nu.
Ați fi tras, dacă trebuia?
În acel moment, da.
Cred că atentatul asupra primarului din Galdakao a avut loc în 1976.
Franco murise deja.
Nu știu exact, dar da. Nu știu exact…
Oricum, sistemul, sistemul fascist
nu făcuse niciun pas spre ceea ce avea să fie cunoscut mai târziu drept…
reformă.
Atunci, au fost informați…
ETA a dat nu una, ci mai multe declarații,
în care au spus că, dacă nu demisionau,
aveau să fie considerați complici ai sistemului.
Asta a fost amenințarea…
N-a fost amenințare, ci o analiză a situației politice.
Erau colaboratori în oprimarea poporului basc,
în măsura în care reprezentau instituții fără să fie aleși.
O văd ca pe o amenințare.
Puteți s-o considerați cum vreți,
dar așa a stat treaba.
Toți erau conștienți de asta.
Până în punctul în care mulți dintre ei aveau escortă.
- Aveau escortă? - Da.
- Primarul din Galdakao avea? - Da.
Ați recunoscut că ați participat la un alt atentat mortal,
asasinatul președintelui guvernului franchist,
Luis Carrero Blanco, în 1973.
OPERAȚIUNEA OGRO (GILLO PONTECORVO, 1979)
Întrebați dacă prim-ministrul e teafăr!
Polițiștii din escortă au fost răniți
și încercăm să localizăm mașina prim-ministrului.
Se pare că mașina de pe acoperiș e a prim-ministrului.
Se pare că e mort.
Cu un an mai devreme, în ianuarie 1972,
s-au furat trei tone de explozibili dintr-o depozit din Hernani.
Apoi, au fost folosiți în atentat.
- Ați participat la jaf? - Da.
Ați fost implicat apoi în atentatul asupra lui Luis Carrero Blanco?
Nu direct,
pentru că nu făceam parte din ceea ce numeau Celula Txikia.
Dar, da, în unele faze de pregătire…
- …a operațiunii Carrero Blanco. - Mai concret?
Tocmai am spus.
- Jaful? - Evident.
Altceva?
Aspecte tehnice, transportul de materiale sau…
Aspecte tehnice.
Dar nu fusese planul original.
Operațiunea…
Înainte să fie numit prim-ministru Carrero Blanco,
organizația plănuise să-l răpească.
În schimbul libertății sale, voiau să ceară
eliberarea prizonierilor politici, bărbați și femei.
Dar ce s-a întâmplat?
Când totul era pregătit,
toate informațiile erau verificate
și se pregătise logistica…
Surpriză!
Carrero Blanco a fost numit prim-ministru.
Asta însemna că era mai bine păzit
și că trebuia să ne adaptăm…
Grupul însărcinat cu operațiunea…
de răpire a trebuit să-și schimbe planul.
Vă stabiliserăți în Țara Bască din Franța la începutul anilor '70
și acolo s-a încercat un atentat la viața dvs.
de către un grup de extremă dreapta, Grupul Antiterorist de Eliberare.
Cred că s-a întâmplat în iunie 1975.
- Vă amintiți ce s-a întâmplat? - Da.
Îmi amintesc perfect acea zi.
Soția mea de atunci era în bucătărie.
Eu stăteam în genunchi,
scriam pe un pat, în loc de masă.
Fiul meu mai mare avea în jur de un an
și stătea în pat lângă mine.
Iar fiica mea era nou-născută.
Era într-o cameră cu vedere spre locul unde era mașina parcată.
M-am dus imediat în camera de lângă explozie,
unde era pătuțul ei.
Era acoperită de cristale de sticlă.
A avut noroc, n-a fost…
Avea timpanele perforate,
dar asta a fost cel mai grav.
Deși asta e destul de grav.
A supraviețuit pentru că patul era mai înalt decât pătuțul
și toate cristalele… Explozia a lovit…
Am ieșit din casă, era un foc la intrare.
Am ieșit pe altă ușă
și am văzut că mașina era incendiată,
distrusă. Era un cadavru lângă ea.
Al cui?
Al unui membru din grupul de mercenari
care îmi plantase bomba în mașină.
Pusese bomba acolo, cu intenția să explodeze
când urcam cu familia în următoarea zi.
Ce ați simțit, când v-ați dat seama că unul dintre copii putea muri?
Puteam să murim cu toții.
Ce simți? Nimic. Păi…
Că sunt victime, în acel caz, că ar fi putut fi…
Sunt. Ar fi fost și sunt victime, evident,
ale unui atentat al statului spaniol.
V-a provocat dubii morale
cu privire la bombele plasate de ETA,
punând lumea în aceeași situație ca a familiei dvs?
Evident, vreau să spun…
că violența armată…
după părerea mea
și a ETA…
Violența armată n-a fost niciodată un obiectiv în sine.
Niciodată.
Dar acele decenii de violență armată
au provocat nenumărate victime de ambele părți.
Victime ireversibile.
Adică cu rezultate ireversibile.
Și eu cred
că acele victime…
trebuie recunoscute.
Confruntarea, conflictul…
ne-a făcut…
să uităm, practic,
aproape întotdeauna de aspectul etic al lucrurilor.
Acel aspect a fost dat la o parte, într-o măsură, de consecințele adverse
ale acelei spirale a violenței, de ambele părți, care a tot crescut.
Iar acea spirală a violenței
ne-a făcut pe toți,
pe toți și pe toate,
de ambele părți,
să devenim insensibili la suferința celorlalți.
La durerea celorlalți.
- Ați pățit asta? - Evident.
Dar probabil că mi-am dat seama de asta a posteriori.
În cel moment, când ești absorbit de acea violență,
într-o anumită măsură, te împiedică
să te duci spre acel aspect etic…
de receptivitate a suferinței inamicului.
Și mă refer la ambele tabere.
Nu exista empatie față de suferința celuilalt.
Nimeni nu se pune în locul celuilalt, să vadă cum a suferit.
Asta s-a întâmplat în ambele tabere.
- Ați sărbătorit vreodată moartea cuiva? - În niciun caz. Niciodată.
Unii membri ETA au recunoscut că au sărbătorit atentate.
- N-ați sărbătorit niciodată? - Nu.
Singurul lucru sărbătorit…
Nu-mi amintesc de Carrero Blanco. Poate, nu știu.
…a fost moartea lui Franco.
Dragi spanioli,
Franco… a murit.
E clar că moartea lui Franco n-a făcut ETA să-și schimbe obiectivele.
Din contră, dacă ne uităm la cifre.
În 1979 au fost 80 de morți.
În 1980, 98 de morți.
Aproape doi morți pe săptămână.
Ce încerca ETA să obțină prin acele atentate?
Ca să folosesc vorbele dumitale, la acea vreme, ETA „încerca”
să împingă
guvernul spaniol
să se așeze la masa negocierilor,
pentru a găsi o soluție prin negocieri.
Punând cadavre pe masă, pentru a forța guvernul.
Evident, scopul era de a destabiliza guvernul,
ca guvernul să analizeze situația și să spună:
„Pentru a evita mai multe victime,
să vedem ce vor, de fapt, acești oameni, care provoacă aceste morți!
Ce vor? Haideți să discutăm cu ei!”
Nu vă tulbura faptul
că organizația din care făceați parte ucidea 98 de oameni într-un an?
Nu e vorba despre „tulburare”.
Folosesc limbajul dvs. cu privire la atentatul de pe La Peineta.
Mereu am considerat că acele morți puteau fi evitate.
Erați prieten cu Yoyes?
Nu știu dacă prieten, dar o cunoșteam.
María Dolores González Katarain, Yoyes,
a fost prima femeie din conducerea ETA.
A rupt legătura cu organizația în 1979
și a plecat în exil în Mexic.
Potrivit unei prietene,
dvs. ați condus-o când a plecat în Mexic. Este adevărat?
Da, alături de alții. Da, am condus-o. Așa este.
Nu doar asta.
M-am întâlnit cu Yoyes în Mexic.
Când?
Nu mai țin minte exact, când era ea în Mexic.
- Când era deja în exil. - Da.
- Nu mai era în ETA. - Da.
Știați că Yoyes părăsise organizația.
- Dar v-ați întâlnit cu ea în Mexic. - Bineînțeles.
Am mâncat împreună, am luat cina, am ieșit. Da.
ETA a asasinat-o pe Yoyes
pe 10 septembrie 1986
în piața din orașul său. Era cu fiul ei.
Ea avea 32 de ani.
YOYES TRĂDĂTOARE
YOYES TURNĂTOARE
Ce ați simțit când ETA a ucis-o?
A fost diferit. A fost… Nu știu.
Mi-e foarte greu să-mi exprim sentimentele de atunci.
Mi-a fost foarte greu.
Eu…
Mi-a rupt sufletul și încă simt asta
pentru că, așa cum v-am spus,
o cunoșteam și aveam o oarecare relație.
Dar, în acel moment,
probabil că ETA, conducerea ETA,
a considerat
că pașii întreprinși de Yoyes pentru a lua legătura
cu cei din Ministerul de Interne…
Pe atunci, acordurile cu inamicul, într-o oarecare măsură, însemnau
acceptarea unei politici de reabilitare, de divizare,
lansată de guvernul lui Felipe González.
Încălcarea acelei limite, de contactare a Ministerului Internelor,
a fost motivul uciderii lui Yoyes?
E evident că organizația a considerat necesar să taie
acel soi de cancer care ar fi rezultat din asta.
Odată ce o persoană era…
Mă refer dintr-o perspectivă calitativă… Era o persoană importantă.
- Ați participat la acea decizie? - Nu.
Vreau să vă citesc din jurnalul lui Yoyes.
„Subsemnata, María Dolores González Katarain, declar că ETA m-a amenințat
fiindcă au aflat că voiam să revin din exil
ca să trăiesc cu familia în Euskadi de Sud.
E inacceptabil ca o organizație care se consideră revoluționară
să folosească tactici staliniste sau fasciste
împotriva foștilor membri.”
După cum a scris Yoyes,
a folosit ETA tactici fasciste ca s-o ucidă?
Nu le consider fasciste. Sunt rezultatul unei analize politice.
Ați avut ocazia să…
V-ați întâlnit vreodată cu cineva din familia ei?
Nu.
Dacă ați putea să le spuneți ceva, ce le-ați spune?
În primul rând, că îmi pare rău.
În 1988, sora lui Yoyes a spus
că ETA a condamnat-o la moarte fiindcă nu gândea ca ei.
Oricât m-ar îndurera moartea ei,
eu nu sunt de acord, pentru că…
N-am considerat că ETA a ucis pentru că nu-i erau împărtășite ideile.
Au ucis-o pentru că, într-un fel sau altul,
ea a colaborat pentru idei represive sau pentru oprimarea
stângii pro-independente.
Credeți că există o idee politică care justifică această crimă.
Să omori…
nu e bine.
Nici moartea ei, nici a altora n-ar fi avut loc,
dacă atunci când ETA le-a revendicat,
cererile unei părți însemnate a poporului basc ar fi fost ascultate.
În schimb, singurul răspuns a fost oprimarea.
Stați să fac o precizare!
Când vorbiți despre „o parte însemnată din Țara Bască”,
conform rezultatelor alegerilor succesive,
unde, într-un fel sau altul, a candidat stânga pro-independentă,
prin cel mai renumit partid, Herri Batasuna,
n-a obținut mai mult de 15% sau 16% din voturi.
Asta înseamnă că n-a fost o parte însemnată.
A fost însemnată. O reafirm.
Când vorbiți despre „poporul basc”,
poate că ar trebui delimitat, să spunem „o parte din poporul basc”.
Da, în acel caz… Ar trebui să-l delimităm și geografic.
Nu doar după preferințele politice,
ci și geografic.
În ceea ce privește procentele, e clar…
Asta vă spun.
…că majoritatea poporului basc n-a sprijinit niciodată la urne,
masiv, teza ETA.
Acestea fiind spuse, uciderea lui Yoyes a fost o greșeală?
Cred că, în acel moment,
eu, ca militant al organizației,
am respectat decizia organizației,
care a luat decizia din motive politice. Punct.
- Știți să faceți o mașină-capcană? - Nu.
Nu.
În doar doi ani, 1986 și 1987,
patru mașini-capcană au ucis 49 de oameni.
Zece dintre ei erau copii.
- Făceați parte din conducerea ETA? - Nu.
- Nici în aparatul politic sau militar? - Nu.
Eram în aparatul internațional.
Nu făcea parte din conducere?
Nu.
- Nici din conducerea politică? - Nu.
Aparatul internațional nu avea nicio legătură cu celelalte.
Cui îi raportați? Cărui…
Celor care făceau parte din conducerea ETA.
V-a provocat dubii morale,
știind că această tactică ar putea face multe victime la întâmplare?
Cred că nimeni nu știa dinainte că ar exista victime la întâmplare.
Cine n-a știut?
Când schimbi tactica de la o zi la alta, nimeni n-are de unde să știe
că vor exista victime la întâmplare.
- A devenit clar… - Da…
Da, exact.
Nu știu dacă la prima sau la a doua mașină-capcană,
dar existau deja morți care nu aveau legătură cu obiectivul ETA.
Și aș prefera să nu disting între morți, dar ETA a făcut-o.
Nu, e condamnabil…
Dacă cineva… a clasificat victimele,
acela a fost statul.
De exemplu…
ETA nu?
Să clasifice victimele? Niciodată.
A evitat să provoace mai multe victime, dar nu le-a clasificat.
Îmi amintesc un atentat care a avut loc…
Nu cred că Aznar era prim-ministru încă.
Cineva a murit. Nu știu dacă era portughez. Cineva.
Mai târziu, persoana n-a fost menționată în criticile asupra atacului.
Apărea ca mort, dar nu i s-a dat importanță.
Cel important… Ei făceau clasificări.
Aznar era important.
Cineva a murit în atentatul asupra lui Aznar,
dar nu s-a pomenit.
Clasificarea n-a fost făcută de stânga pro-independentă.
Dar s-a întâmplat, evident.
Vă amintiți ce s-a întâmplat pe 19 iunie 1987?
Pe 19…
Nu. Pe 19 iunie 1987?
Nu. Nu-mi amintesc.
Acel an… Nu.
S-au întâmplat multe lucruri în acel an.
Dar nu-mi amintesc de acea dată.
- Hipercor. - Da, desigur.
- Alo? - Da?
- Bună ziua! - Bună ziua!
Vă sun în numele ETA.
1987 19 IUNIE
Hipercor de pe Meridiana va sări în aer la 15:30.
Să plece lumea din parcare!
- La 15:30? - La 15:40.
Să plece toată lumea, mai ales din parcare! Dar fără mașini.
Trăiască Euskadi!
Sunt surprins că nu v-ați amintit de acea zi.
- Nu, de ce să-mi amintesc? - Fiindcă a fost importantă.
Dar, dar nu…
Vă spun că îmi amintesc alte zile din acel an.
Așa că…
Printre care a fost…
cea mai mare razie, de la Razia de la Velodromul de iarnă,
din Paris, în 1944.
Asta îmi amintesc.
Oricum…
Au fost atâtea date… Dar, după cum spuneți,
asta e importantă. Fără îndoială. Aveți dreptate,
din cauza consecințelor și a modului de desfășurare.
Așa că aș fi putut…
Aș fi putut să-mi amintesc.
Ce v-a trecut prin minte când ați văzut că ați ucis 21 de oameni,
printre care patru copii,
la un supermarket din cartierul muncitoresc din Barcelona?
Ce mi-a trecut prin minte? Păi…
M-am gândit la consecințele…
greșelii organizației.
A fost o greșeală?
Eu așa cred.
Dar consider că e o greșeală…
pentru că…
ETA… a avut încredere
într-un guvern, într-un stat,
a cărui misiune e să-și protejeze cetățenii.
Deși au primit două avertizări ca să evacueze,
n-au făcut-o.
De fapt, și statul a fost condamnat pentru neglijența poliției.
Treaba lor e să-și protejeze cetățenii,
mai ales…
dacă au primit două avertismente despre o bombă într-un supermarket
în care se aflau sute de oameni, sute de persoane.
Stați să văd dacă am înțeles! A făcut ETA o greșeală sau nu?
Am spus deja că a fost o greșeală, din perspectiva evaluării făcută de ETA.
Intri într-o capcană. Intri în capcana guvernului.
Crezi că orice ai face…
Probabil că, până atunci…
Până atunci, când ETA avertiza că plantase o bombă,
autoritățile respective se duceau și evacuau lumea.
„Dacă merge, să continuăm așa!”
Asta a fost greșeala de calcul.
E fost o greșeală enormă, cu consecințe ireparabile
și care a afectat oamenii din clasa muncitoare.
- Asta e. - Doar de aceea?
Că poliția n-a evacuat lumea?
Obiectivul ETA nu era să ucidă 21 de inși.
A fost consecința faptului că poliția n-a evacuat.
Când cineva pune o mașină-capcană într-o parcare a unui supermarket,
ar putea exploda cu lume în jur.
Tocmai asta e o greșeală. Asta e,
să analizezi posibilele consecințe într-un loc cu sute de oameni.
În plus, se adaugă faptul că ai încredere
într-un stat care nu-și face treaba.
Vreți să spuneți că ETA voia doar să creeze pagube materiale atunci.
Exact.
Și asta au spus în comunicatul de revendicare.
În afară de explozibili și de șrapnele, în mașina-capcană de la Hipercor,
s-au găsit și coji de săpun,
care au permis focului să se extindă cât mai mult.
De aceea, unele victime au ars de vii.
Când cineva pregătește o astfel de bombă,
o face cu un motiv, nu doar…
să facă pagube materiale.
Duceți lucrurile cam departe și vă spun și de ce.
Să comiți acte de terorism e cel mai ușor lucru din lume.
Nu cred că obiectivul ETA era să comită acte de terorism.
Terorism e ceea ce am văzut la Londra, la Paris…
și mai recent în 2004, la Madrid.
Așa că obiectivul ETA,
care a fost declarat de nenumărate ori,
n-a fost niciodată să provoace victime.
Ci să provoace pagube materiale.
Și dacă lua foc tot magazinul, asta însemna și mai multe pagube.
Când discutam despre terorismul jihadist, ați spus că nu avea nicio justificare
și că vi se pare absurd
ca orice cetățean să devină o țintă.
Nu ați făcut același lucru la Hipercor?
Haideți…
Deloc.
Motivul din spatele acțiunilor ETA…
Scopul ETA a fost clar.
Să provoace pagube materiale.
Nu este posibil…
Nu este posibil ca obiectivul lor să fi fost…
Mergeți cam departe când îl comparați cu terorismul jihadist.
Oriunde ar ataca jihadiștii, fie că e Madrid, Londra, Siria,
ei îl revendică de la A la Z
și pe deasupra, spun că asta au vrut.
Ar fi încântați
ca 14.000 de oameni să moară, în loc de 400.
Nici în cazul Hipercor, nici într-un alt caz din istoria ETA,
obiectivul ETA n-a fost să provoace victime „la întâmplare”, cum spuneți.
- Niciodată. - Dar au făcut-o.
Evident că au făcut-o.
Și ne repetăm. ETA a spus că a fost o greșeală.
- Cum v-ați simțit după… - Foarte rău.
Foarte rău.
Dacă ar fi să discutați cu o victimă de la Hipercor,
ce i-ați spune?
Păi…
i-aș spune că îmi pare rău, că îmi pare foarte rău.
Dar am reveni la ideea…
Eu mă întreb dacă, orice i-aș spune,
cu toată empatia din lume, dacă asta i-ar folosi la ceva. Nu.
A fost în trecut.
Ar fi mai puțin îndurerat dacă eu aș spune…
Mi-ar mai spune și că sunt fals.
Și vă mai spun ceva!
Dacă eu aș fi în locul lor, probabil că aș face la fel.
Pe 11 decembrie 1987,
ETA a plantat o mașină-capcană la imobilele Gărzii Civile din Zaragoza.
Opt oameni au fost uciși. Șase dintre ei erau copii.
Asta s-a întâmplat la șase luni după Hipercor.
Ați spus că atentatul de la Hipercor a fost o greșeală.
Și atentatul de la Zaragoza?
Nu l-aș analiza din această perspectivă.
Dacă ne-am lua după arhive…
și ne-am uita la declarațiile și comunicatele ETA
de dinainte de atentat,
vom vedea că au tot repetat
că, dintr-o anumită dată, nu-mi amintesc exact,
nu doar ofițerii Gărzii Civile, poliției și armatei vor fi ținte,
ci și imobilele lor.
Și de aceea
solicitau Gărzii Civile să-și scoată familiile din acele imobile.
Sunt date publice.
Dar Garda Civilă n-a ascultat
și s-a ghemuit în buncărele ei.
Și organizația a hotărât să acționeze ca atare,
după analiza politică realizată,
în care declarau, mă rog,
că imobilele lor vor deveni obiective.
Atunci, a fost o consecință a deciziei ETA.
1987 11 DECEMBRIE
Aceste fiind spuse,
simțiți vreo mustrare față de atentatul din Zaragoza?
Mustrările pe care le am sunt, pe de o parte că victimele erau…
femei… Mai ales, copii.
A fost rezultatul ireversibil, nefericit
al consecințelor atentatului.
Evident că îmi pare foarte rău,
în ideea că acele victime nu aveau nicio legătură
cu ceea ce reprezentau imobilele Gărzii Civile.
Dar când au pus o mașină capcană lângă un imobil al Gărzii Civile,
noaptea,
știind că lumea dormea înăuntru,
inclusiv familiile ofițerilor Gărzii Civile,
care dormeau acolo cu ei. Copii, soți, soții…
Ei știau că urma să se întâmple asta.
Eu nu cunosc analiza realizată de cei care au hotărât sau executat.
Păi… probabil că știau.
Cine știe în ce măsură? Poate că nu știau.
Cum să nu, când au pus o mașină-capcană…
Eu nu pot intra în mintea celor
care au făcut acea acțiune.
Eu nu vă pot spune ce le trecea prin cap.
Dar dumitale ce vă trecea prin cap atunci când ați văzut rezultatele atenta…?
A fost dureros.
A fost dureros și asta nu trebuia să se întâmple.
În ceea ce privește atentatul de la Zaragoza,
mi-ați spus că ETA a anunțat
că membrii familiei ar trebui să plece
și că doar ofițerii Gărzii Civile ar fi trebuit să doarmă acolo.
Prin urmare, dacă n-au făcut-o, s-a întâmplat ce s-a întâmplat.
Și îmi spuneți că, în cazul Hipercor,
faptul că poliția n-a evacuat parcarea ar însemna ceva de genul:
„Futu-i! Dacă nu evacuează, ce să le facem?”
Nu e cinism?
Eu cred că scoateți lucrurile din context
și relatați faptele cum vă convine.
Pentru mine e clar că Hipercor a fost o greșeală.
Spuneți că au fost consecințe… Da, au fost, nefaste și ireversibile.
Cu privire la ce m-ați întrebat despre imobilele ofițerilor din Zaragoza,
eu am contextualizat situația de atunci.
Iar consecințele au fost grave, ireversibile și dureroase.
Așa că nu sunt deloc cinic.
Eu am fost foarte afectat
de faptul că victimele au fost copii.
Dar dacă ar fi fost ofițeri?
Ofițerii Gărzii Civile își știau funcția.
Nu era mottoul lor „totul pentru patrie”?
Ei când stăteau în acele imobile sau altele,
mai ales aproape de Țara Bască,
și imobile pentru aceste grupuri,
cum ar fi forțele speciale care oprimau Țara Bască,
cu atât mai mult.
Asta era meseria lor. Ați spus…
Eu v-am spus, scuze,
că atunci când militanții ETA
au suferit… au fost oprimați
sau uciși într-o confruntare,
nu erau deloc victime.
S-au oferit voluntar, la fel ca ofițerii Gărzii Civile.
Adică, nu erau voluntari. Ei și-au ales cariera.
Ați spus că e condamnabil să clasificăm victimele.
- Nu asta faceți acum? - Chiar deloc.
- Condamnabil, cum ați spus? - Nu fac asta.
Nu clasific victimele deloc.
Spuneți că dacă unele victime sunt din Garda Civilă
sau membri ai poliției spaniole…
Erau obiectivul organizației, la acea vreme.
Faptul că erau ținte nu are nicio legătură…
Eu nu clasific. Nu fac asta deloc.
Ba da. Spuneți că vă părea rău când erau copii.
Dacă sunt din Garda Civilă, sunt apărătorii patriei și pot să moară.
Da, dar nu clasific victimele. Pentru mine…
E o clasificare, dle Urrutikoetxea.
Eu nu o consider așa.
După cum știți, instanța spaniolă vă vrea extrădarea pentru acest caz.
De fapt, instanța franceză este dispusă s-o acorde.
Sunteți acuzat
că ați făcut parte din conducerea ETA și că ați ordonat acel atentat.
Ați ordonat atentatul din Zaragoza?
În niciun caz.
E primul punct. În plus, nu făceam parte din conducere.
Rapoartele Gărzii Civile vă incriminează
ca lider politic al ETA atunci.
Alături de declarații ale camarazilor dvs, precum Elena Beloki.
În declarația sa, v-a menționat
ca membru al conducerii în 1987.
Printre altele, asta a făcut Garda Civilă…
Nu scria asta în declarația ei.
- Dar ce scria? - Scrie că e posibil.
Dar n-a fost o afirmație.
Așa a fost cu toți cei care m-au acuzat,
fie că a fost Soares Gamboa sau altcineva.
Au spus același lucru.
Nu există nicio dovadă de niciun fel, nicăieri.
1991 29 MAI
În 1991, ETA a atacat alte imobile de familie ale Gărzii Civile.
De data asta, în Vic.
Zece oameni a fost uciși, jumătate dintre ei copii.
Autorii acelui atentat,
teroriștii care au împins mașina-capcană
au trimis-o pe o rampă de la imobilele din Vic.
În capătul rampei, se vedeau copii jucându-se în curte.
În ciuda acestui fapt, au decis să trimită mașina.
Nu știu exact. Dacă spuneți că așa s-a întâmplat…
- Asta au spus martorii oculari. - Da, dar nu știu…
Dacă așa spuneți, așa a fost.
Și ce părere aveți despre asta?
Dacă omul acela a trimis mașina, știind că erau copii acolo,
mi se pare o atitudine greșită a persoanelor, în acel caz,
care urmau să comită acțiunea.
Fac legătură cu atentatul din Zaragoza, unde ați spus
că bomba fusese plantată noaptea
și că nu puteau calcula consecințele.
N-am fost de acord, dar în acest caz,
consecințele se aflau chiar în capătul rampei.
V-am spus deja.
José Antonio Urrutikoetxea, alias Josu Ternera,
a fost arestat pe motocicletă de serviciile de informații.
Josu Ternera este considerat liderul ETA.
A fost implicat în moartea amiralului Carrero Blanco
și fugise de poliția franceză
în Saint-Pée-sur-Nivelle.
După arestarea dvs. din 1989,
ați petrecut 11 ani în închisoare.
Întâi ați fost condamnat în Franța. De ce v-au condamnat?
Am fost arestat în '89 în Bayonne
și m-au acuzat de conspirație
la comiterea unor acte de terorism sau ceva de genul.
Poate că nu e traducerea exactă,
dar asta a fost acuzația care mi-a fost adusă.
Șeful ETA, Josu Ternera, a fost predat azi de autoritățile franceze
poliției spaniole la punctul de frontieră La Junquera.
El e suspectat de conducerea grupului separatist armat ETA
și că a fost implicat în extorcarea oamenilor de afaceri basci.
După ce ați executat șapte ani în Franța,
ați fost extrădat în Spania în 1996
și trimis la penitenciarul Alcalá Meco.
Ați mai petrecut patru ani în închisoare, în acest caz, în arest preventiv,
unde vă anchetau pentru alte infracțiuni.
În același an, 1996, ETA l-a răpit
l-a răpit pe gardianul Ortega Lara.
Aș vrea să știu cum erau gardienii,
când ați ajuns la Alcalá Meco,
în perioada de captivitate a lui Ortego Lara.
În general, aveau o atitudine foarte distantă…
Mă scuzați! Disprețuitoare. Dar, dați-mi voie să spun
că după ce s-a terminat chestiunea cu Ortega Lara, aveau aceeași atitudine.
Nu era doar… Așa erau ei.
- Ne vedeau ca pe niște dușmani. - Și ETA îi vedea așa.
- Așa îi vedea ETA pe gardieni. - Atunci, da.
Răpirea lui Ortega Lara a fost dovada.
A fost captiv timp de 532 de zile într-o groapă, în condiții inumane.
1997 1 IULIE
Ce ați crezut când ați văzut acea imagine iconică?
Cea cu Ortega Lara,
după ce a suferit o răpire atât de…
Ce am crezut? Că trebuie să-i fi fost foarte greu.
Când ești la izolare,
așa cum au pățit camarazii mei,
bărbați și femei, timp de 20 de ani sau mai mult, nu doar 539 de zile,
îți imaginezi
că e greu să stai undeva unde nu poți să te miști.
Ar fi murit, dacă nu ar fi fost găsit?
Nu știu.
Având în vedere stăruințele ETA
de a transfera prizonierii în închisori basce…
Nu știu. S-au făcut cereri. Au fost niște fapte…
Din punctul meu de vedere,
este posibil ca ETA să fi…
După cum ați spus, obiectivul lor era să facă schimb de prizonieri.
Poate că asta ar fi așteptat sau să se facă demersuri
și să-i dea drumul.
Prin urmare, noi credem
că poliția, la fel ca mulți politicieni,
vor lăuda folosirea opresiunii.
Am dori să le dăm un sfat.
Să aibă grijă când se îmbată cu opresiunea,
fiindcă există și o inevitabilă mahmureală.
La câteva zile după eliberarea lui Ortega Lara,
și la câteva zile de la declarația reprezentantului Herri Batasuna,
ETA a răpit un consilier al Partidului Popular,
pe Miguel Ángel Blanco.
A fost mahmureala?
Asta e interpretarea dumitale.
Dar a dumitale?
Nu cred. Nu știu.
Nu pot intra în mintea celor care au decis
să-l răpească pe Miguel Ángel Blanco.
Oricum, n-ar fi avut niciun sens.
- A fost răzbunarea ETA? - Nu cred.
Nu cred, pentru că, din ce știu,
eu am crezut mereu și… din câte știu,
răzbunarea nu este o atitudine
care ne ajută să avansăm
în proiectul nostru de reclădire a Euskal Herria.
Deloc.
Și…
În plus, răzbunarea și ura te orbesc
și nu-ți permit să analizezi lucrurile cum se cuvine.
Ce v-a trecut prin minte, când ați auzit de răpirea lui Miguel Ángel Blanco?
M-am gândit că…
N-am înțeles-o. Ăsta e adevărul.
Nu am înțeles foarte bine…
care a fost obiectivul acelei operațiuni.
Asta e. Nu l-am înțeles. Nu am informații. Nu l-am înțeles.
1997 11 IULIE
ETA RĂPEȘTE UN CONSILIER ȘI AMENINȚĂ SĂ-L UCIDĂ MÂINE
TERMENUL ESTE ORA 16:00
ETA a dat guvernului un ultimatum de 48 de ore
ca să transfere prizonierii în Euskadi.
Altminteri, aveau să-l execute pe Miguel Ángel Blanco.
La acea vreme, erați un membru ETA aflat în închisoare.
Ce ați crezut despre șantaj?
O spun din nou. Cu informațiile pe care le aveam,
foarte limitate, m-am gândit…
Nu știu. Nu avea sens. Nu-i înțelegeam rostul.
În acele 48 de ore, v-ați exprimat dezacordul față de ce făcuse ETA?
Nu se punea problema s-o fac public. De ce s-o fac?
Dezacordul, criticile față de ce s-a întâmplat
sau punctul meu de vedere…
au fost prezentate constructiv celor care trebuiau să le audă.
Ați făcut-o, când ați putut?
Bineînțeles că da.
1997 12 IULIE
În acele zile, sute de mii de oameni,
nu doar din Spania, ci și din Țara Bască, de data aceasta,
au ieșit în stradă, cerând ca ETA să-i cruțe viața lui Miguel Ángel Blanco.
De ce n-a ascultat ETA?
Cred că ETA a ignorat ce spuneau oamenii,
ce spuneau o parte din oameni.
Ignori pe cineva când nu auzi sau când nu vrei să auzi.
Trecuseră 48 de ore.
Se făcuse sâmbătă, patru după-amiaza.
ETA și-a îndeplinit amenințarea
și l-a ucis pe Miguel Ángel Blanco.
Am primit confirmarea…
1997 13 IULIE
…că Miguel Ángel a fost asasinat.
Criminalilor!
Nu sunt basci! Sunt criminali!
ETA, împușcă-mă în cap!
Ați văzut mulțimea de basci strigând:
„Nu sunt basci. Sunt criminali.
ETA, împușcă-mă în cap!” Ce părere ați avut?
Părerea mea a fost că era clar și evident
că o parte din bărbații și femeile din Țara Bască nu erau de acord
și ne dezaprobau.
Asta a fost evaluarea mea.
Și cei care fuseseră de acord cu teza…
Nu știu cine era de acord sau nu.
Poate că mulți care nu ieșiseră până atunci în stradă au făcut-o.
ca să-și arate dezacordul.
E evident.
Îl cunoșteați pe Francisco Javier García Gaztelu…
- Nu. - …autorul
- …crimei lui Miguel Ángel Blanco? - Nu.
Dacă ați fi putut vorbi cu el, ce i-ați fi spus,
în acele 48 de ore, când Miguel Ángel Blanco a fost răpit?
I-aș fi spus că nu cred că era o operațiune
care ar fi trebuit să aibă loc. Atât.
De ce credeați asta?
Pentru că eu cred că era…
o greșeală…
politică și umană, cu consecințe ireversibile,
care nu favoriza deloc… calea…
care, din punctul meu de vedere,
și sunt sigur că și al ETA, la acea vreme,
spre găsirea unei soluții de negociere a conflictului.
V-ați gândit atunci să ieșiți din ETA?
De ce? Pentru că nu eram de acord cu…
Nu.
Astăzi, Țara Bască a văzut ceva fără precedent,
dar complet legal.
Josu Ternera, fostul lider ETA,
a intrat în Parlament ca să se înscrie ca deputat.
Josu Ternera, unul dintre conducătorii ETA din închisoare,
s-a întors în închisoare după câteva ore de libertate.
Când erați în închisoare,
în 1998, ați fost ales deputat în Parlament,
din partea Euskal Herritarrok,
coaliția partidului Batasuna.
Nu ați putut participa la ședințele parlamentare
până când ați fost eliberat, în 2000.
Josu Ternera a fost eliberat astăzi.
Curtea Supremă a hotărât că fusese deja condamnat în Franța
la zece ani de închisoare pentru aceeași infracțiune.
Acum că sunt liber, am de gând să particip
la proiectul Euskal Herria, de a clădi Euskal Herria.
A fost șocant să vă vedem în Parlamentul basc.
Cum v-ați simțit când v-ați ocupat scaunul,
ca reprezentant al cetățenilor basci?
Nimic special. Doar că…
Poporul…
alegătorii mei, evident…
Ei m-au ales, iar datoria mea era să-mi fac treaba,
reprezentând acea parte care m-a ales.
Asta era datoria mea. Obligația mea.
…informații…
În 2000, anul în care ați început să vă exercitați funcția de deputat,
ETA a devenit și mai înverșunată și a ucis 23 de oameni.
Trecuseră opt ani de când ETA nu mai provocase atâtea morți într-un an.
Și nu aveau să mai ucidă niciodată atâția oameni într-un timp scurt.
Țipați, cât timp țipați, nu ucideți!
Printre cei uciși erau
reprezentanți politici,
jurnaliști
și afaceriști care refuzaseră să plătească organizației
așa-zisa taxă revoluționară.
Nu mafia e cea care îi omoară pe cei care nu plătesc?
Nu asta e ideea.
Acele morți erau evitabile.
Erau oameni implicați în proces,
dar care știau consecințele.
În plus, o spuneau public și fără nicio ezitare.
O spun din nou. A fost un lucru trist,
dar erau consecințele conflictului.
Ați susținut acel gen de taxă revoluționară?
Taxa revoluționară era necesară
pentru susținerea efortului mișcării pro-independență.
După cele 23 de asasinate din 2000,
în Țara Bască au avut loc alegerile din 2001.
Ați candidat din nou pentru Euskal Herritarrok.
Coaliția a trecut de la 14 locuri, la 7 locuri în Parlament,
și cred că au pierdut aproape nouă procente din votanți.
Am o nedumerire.
Nu știu dacă ați făcut pasul spre încheierea violenței
din motive etice sau strategice.
Ambele.
În primul rând, îmi dădusem deja seama
că eram în mijlocul unei spirale ale oprimării,
iar partea etică nu era luată în considerare.
N-a fost luată în considerare și s-a ajuns unde s-a ajuns.
Lipsa de sensibilitate,
lipsa de empatie din ambele tabere. A fost reciprocă.
Acesta a fost un factor.
Celălalt factor a fost
că pentru a face un pas spre încheierea conflictului…
Nu se poate face acel pas spre încheierea conflictului,
cu o strategie de confruntare violentă.
E total contradictoriu.
Pe de o parte, era partea etică
sau lipsa părții etice din confruntare.
Pe de cealaltă parte, era necesitatea de a schimba strategia.
În 2002, Curtea Supremă v-a citat ca să depuneți mărturie
despre atentatul din 1987 asupra imobilelor Gărzii Civile.
Nu v-ați prezentat la tribunal.
Ați fugit din Spania și ați fost iar pe fugă.
Cât timp ați stat ascuns, ați participat
la negocierile dintre ETA și guvernul spaniol,
care au început în iunie 2005.
Dvs. și președintele Partidului Socialist Euskadi,
Jesús Eguiguren, ați avut prima întrevedere.
E adevărat că primul lucru pe care i l-ați spus a fost:
„Am venit să pun capăt violenței”?
A fost unul dintre lucrurile pe care i le-am spus.
„Suntem aici ca să facem tot posibilul ca să punem punct violenței.”
Trebuia să găsim o cale ca să încheiem conflictul,
că nu puteam lăsa generațiile viitoare să se ocupe de asta
și că trebuia să facem tot posibilul ca să-i punem capăt.
V-ați întâlnit din nou cu Jesús Eguiguren
la Oslo, în noiembrie 2005.
Ați plecat din Oslo cu compromisul că se va înceta focul
și că ETA va declara public acea decizie.
În septembrie 2006, v-ați întâlnit în Elveția.
De data aceasta, pe lângă Jesús Eguiguren
și de dumneavoastră, vă însoțea cineva din partea ETA,
Xabier López Peña, alias Thierry.
Thierry era liderul ETA la acea vreme?
ETA n-a avut niciodată…
ETA avea grupuri colective, nu lideri individuali.
- Nu avea un singur lider? - Nu avea, în acel sens.
Thierry era membru al conducerii colective a ETA?
Venise în acea calitate.
N-am niciun motiv să cred
că nu participa în numele conducerii ETA.
De ce a mers Thierry la negocierile din Montreux?
La acea vreme, nu cred că conducerea ETA era interesată…
de negocieri. În schimb, cred că o interesa
continuarea conflictului politico-miliar,
a conflictului armat.
De aceea cred că nu erau mulțumiți de rezultatul negocierilor.
Eu am crezut altceva.
Când am văzut, cum a fost cazul,
că liderii organizației nu erau de acord cu ce credeam
și voiau să urmeze o altă direcție, am avut două opțiuni.
Una, să rămân membru, fiind obligat să mă supun ordinelor
sau să plec.
Și asta am făcut.
- Ați tăiat toate legăturile. - Complet.
- N-ați mai vorbit cu Eguiguren… - Cu nimeni.
Am plecat într-un loc pe care îl cunoșteam.
- În Pirinei? - În Pirinei.
Departamentul Ariège.
Este adevărat că între 2007 și 2011 a avut loc o dezbatere internă,
cu privire la viitorul ETA,
a direcției pe care s-o urmeze?
Deși nu mai făceați parte din organizație,
ați participat la acea dezbatere?
Nu, nici vorbă.
Tot despre subiectul ETA,
în ultimele două decenii a simțit o presiune enormă
din partea forțelor de ordine spaniole,
precum și din partea instanțelor.
Diferite iterații ale conducerii ETA au căzut una după alta.
Trăiască ETA! Trăiască Euskal Herria!
În ce măsură credeți că presiunea poliției a împins ETA
să hotărască dezarmarea completă?
Asta face partea din controlul poveștii. Ei așa o numesc.
Adică simțeau că trebuie să vândă
imaginea unei organizații distruse.
Asta e baza războiului psihologic.
Trebuie să-ți convingi cetățenii, bărbați și femei,
că inamicul a fost înfrânt, că a pierdut.
Pe lângă războiul psihologic, nu credeți că s-a simțit încolțită
de presiunea din jur, inclusiv din interiorul organizației?
Eu cred… E o chestiune practică.
Când te atacă două state cu toate forțele,
mai ales în zilele noastre…
Asta complică lucrurile pentru orice organizație,
pentru orice mișcare, mai ales pentru ETA,
fiind în Europa, unde aveau statul francez și spaniol
suflându-le în ceafă.
Mai mult decât atât,
organizația mereu a ascultat
ce avea poporul de spus.
Iar atunci, poporul îi spunea lucruri
care nu se potriveau în cadrul confruntării politico-militare.
ETA a decis încheierea definitivă a activității armate.
ETA solicită guvernelor Spaniei și Franței
să deschidă un proces de dialog
pentru a pune capăt consecințelor conflictului
și a depăși confruntarea armată.
ETA a anunțat încheierea activității armate.
E cel mai clar pas spre pace pe care l-a făcut vreodată organizația.
Astăzi trebuie să sărbătorim această mare victorie a democrației.
Cum ați văzut ultimul comunicat al ETA, în care anunța încheierea violenței?
Ca pe o victorie sau ca pe un eșec?
- Nici una, nici alta. - Dar cum?
L-am văzut ca pe un pas necesar,
conform cu realitatea din Euskal Herria.
Comunicatul s-a dat prea târziu?
Nu comunicatul. Decizia s-a luat prea târziu.
Acea decizie, de a încheia definitiv…
violența armată.
Care ar fi fost momentul potrivit?
Credeam că în 2005.
Ajungem în mai 2018.
- Ați citit… - Da.
Ați citit mesajul care a devenit ultimul comunicat al ETA.
„ETA,
organizația revoluționată socialistă bască pentru eliberare națională
informează poporul basc de finalul călătoriei sale.
Ca urmare a acestei decizii,
ETA și-a desființat complet toate structurile.
ETA a apărut din acest popor și acum se va întoarce în acest popor.
Trăiască Euskal Herria!”
- Nu mai erați în ETA. - Nu.
De ce ați citit ultimul comunicat al ETA?
Am citit acea declarație
pentru că am avut o lungă carieră de militant în ETA
și ca militant în stânga pro-independentă.
Fie că place sau nu,
faptul că am apărut… Cum se spune?
- Fără mască. - Da.
Asta a avut implicații… juridice.
- Evident. - De ce?
Citisem o declarație
a unei organizații considerate teroriste.
În teorie, cine ar face asta?
Un membru al organizației teroriste. Nu era așa, în cazul meu.
- Un caz ciudat. - Foarte ciudat.
Dar așa e.
Anul acesta, în 2022, veți împlini 72 de ani.
Timp de decenii, ați întâlnit moartea de aproape.
- Vă temeți de ea? - Deloc. Asta e viața.
Credeți că atunci când vă veți întâlni față în față cu moartea,
veți avea regrete, uitându-vă în urmă?
Regrete? Eu cred…
că, la fel ca orice alt om,
e posibil să regret unele lucruri.
De exemplu, aș regreta
că…
n-am făcut mult mai multe
pentru ca…
această roată nebună a violenței să se termine mai devreme.
Asta aș regreta, că n-am făcut…
Poate că aș fi putut face mult mai multe ca să se încheie mai devreme.
În această conversație, ne-ați dezvăluit ceva ce nu știam.
Ne-ați dezvăluit multe, dar e ceva concret ce nu știam.
Ați participat la asasinatul din 1976, a primarului din Galdakao.
Nu știam asta și nu ați fost judecat pentru asta.
Vă simțiți responsabil pentru acea crimă?
Evident.
Da, îmi asum că am făcut ce mi s-a cerut
ca militant ETA la acea vreme.
Deci vă asumați răspunderea
pentru morțile provocate, nu doar de celulă, ci…
Nu, doar pentru faptele mele.
Să fie clar!
Ce am făcut eu.
Îmi asum ce am făcut ca militant al organizației.
Nu-mi băgați vorbe în gură!
Aș vrea să spun numele primarului.
Era Víctor Legorburu.
Iar escorta lui era
un ofițer local de poliție,
Francisco Ruiz Sánchez.
A fost împușcat în picioare cu o mitralieră.
Și a scris o carte despre acea experiență,
una foarte traumatizantă.
A mai fost traumatizantă și respingerea din partea vecinilor.
Lumea traversa strada ca să-l evite în oraș.
Spune că lumea vedea cu ochi răi
faptul că supraviețuise atentatului.
Dacă familia primarului ne-ar urmări, ce ați vrea să le spuneți?
Aș spune ce am spus și înainte.
Îmi pare foarte rău.
Și lui Francisco Ruiz Sánchez?
- Victima rănită. - I-aș spune același lucru.
Vreau să vă spun ceva.
Omorul nu e o plăcere pentru nimeni.
Pentru nimeni.
Evident, nu pentru cel care a murit sau pentru familia lui.
Dar nici pentru cel care a făcut-o.
Asta este și va fi
o povară, pe care acea persoană, bărbat sau femeie,
o va purta pentru tot restul vieții.
Dvs. o purtați?
Evident și vă repet pentru a treia oară,
pentru că eu îmi asum
responsabilitatea pentru ce am făcut.
Așa că evident că port acea povară.
Cum e acea povară?
Păi, e o povară care implică…
multe lucruri, legate de ce a făcut omul în viața lui.
Este grea?
Foarte.
Dle Urrutikoetxea, a meritat?
Ascultați!
Dacă mă întrebați dacă viața mea a avut sens,
pentru că are legătură cu întrebarea dvs.,
aș spune că, timp de 50 de ani,
am participat la luptele poporului basc.
Au fost victorii… Multe victorii și greșeli.
Și…
ar fi păcat pentru oricine,
după ce a luptat timp de 50 de ani, să spună că viața lui n-a avut sens.
Ar fi monstruos, după părerea mea.
Am participat…
și am fost fidel convingerilor mele încă de la început.
Și până la sfârșit, am încercat să-mi trăiesc viața de militant
cum am considerat mai bine.
Asta e tot.
Nu mă așteptam la asta.
Jordi.
Chestia asta…
Tocmai am aflat ceva ce nu știam.
N-aș fi crezut vreodată
că Josu Ternera a fost implicat în acel asasinat, Jordi.
N-aș fi crezut.
De aceea spun că există 330 de cazuri,
unde nu știm cine a intervenit în acele asasinate.
Am vrea să știm cine sunt autorii.
Așa cum am fost foarte surprins
de interviul făcut cu acest…
Urma să spun „criminal”.
Ne-ar fi plăcut…
Ne-ar mai fi plăcut ca alții să depună mărturie la tribunal.
Așa am putea trăi în pace și am putea uita odată de toate astea.
Despre atentat,
Josu Urrutikoetxea a spus că îi pare rău.
Nu văd lucrurile așa.
Eu nu cred.
Ar fi putut spune…
Ți-ar fi putut spune
că regretă ce a făcut.
Sigur, își poartă povara.
Dar el credea că lupta pentru ceva,
că apăra Țara Bască de ceva,
ca să fie independentă și să-ți formeze propria națiune.
Dar nu regretă ce a făcut.
Dacă l-ați avea în față pe Josu Urrutikoetxea, ce i-ați spune?
I-aș spune să-și ceară iertare.
Dacă mi-ar cere iertare
și ar recunoaște toate crimele comise…
Eu sunt un om al păcii.
Nu vreau decât pace.
Ca să uităm de ura și de teroarea pe care am trăit-o de 60 de ani.
Nu știu
dacă am ajunge să ne dăm mâna, ca să lăsăm toate astea în urmă.
Dar nu cred că va veni ziua aceea.
După aproape 60 de ani de activitate, ETA s-a desființat în 2018.
Organizația nu și-a atins scopurile pentru care fusese fondată.
În 2021, stânga pro-independentă bască a recunoscut
că durerea suferită de victimele ETA „nu trebuia să aibă loc”.
De la finalizarea acestui documentar în septembrie 2023,
166 de membri ETA au rămas închiși în Franța și Spania.
În 2011, ETA a anunțat dezarmarea definitivă,
iar organizația n-a mai comis niciun atentat.
ETA e singura organizație teroristă din Europa care a făcut asta.
Francisco Ruiz este pensionat și trăiește în Ciudad Real, Spania.
Josu Urrutikoetxea e eliberat condiționat în sudul Franței
și așteaptă extrădarea în Spania.
Subtitrarea: Ramona Coman