Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
VYPRÁVĚNÍ Z KNIHY OPTIONS,
KTEROU NAPSAL BARRY CORBET, 1980
PŘÍBĚH
Jednou byl jeden člověk vážně zraněn.
Bylo to tak vážné,
že dotyčný utrpěl svalové ochrnutí
a ztratil tělesné funkce, které pokládáme za samozřejmé.
Dále ta zraněná osoba čelila doživotí na invalidním vozíku,
prodělala katastrofální narušení osobnosti,
neobyčejně se bála budoucích vztahů s rodinou a přáteli
a neměla žádnou obživu.
Jedno dilema bylo jasné.
Vyrovnat se s tím, či nikoliv.
Vyrovnat se znamenalo pracovat a hrát si a žít a milovat, jako by se nic nestalo.
Ale něco se stalo.
Jsme osoby s poraněním míchy.
Všichni jsme těžce raněni.
A mnozí z nás nevědí, jak se s tímto životem vypořádat.
A proto je velmi dobré,
že je svět plný lidí se zraněními, jako máme my,
kteří se s tím vyrovnali a jsou rádi, že to zvládli,
a kteří dávají lidstvu plnou měrou
za to, co berou.
PŘEŽIVŠÍ PORANĚNÍ MÍCHY
4 ROKY PO ZRANĚNÍ
Vítejte na vrcholu Corbetova kuloáru.
Je tu naprosto nádherně.
Všichni, kdo jezdili v Jackson Hole, se rozhlédnou po údolí,
po horách a řeknou si: „Jsem tu.“
Vyjdete z té lanovky a řeknu vám,
že je to tu úplně dechberoucí
a být součástí této události je výjimečné.
Corbetův kuloár zde v Jackson Hole Mountain Resort.
Jeden z nejikoničtějších rysů všech hor.
Je to úžasné místo.
Pravidelně hodnocena jako jedna z nejstrmějších,
nejdrsnějších a nejextrémnějších sjezdovek v Americe,
ne-li na celém světě.
Máme tu 24 sportovců.
Pojedou se dvě kola.
Ale pokud nechtějí, nemusí se účastnit obou.
Dnes je tu devět žen, patnáct mužů,
je to mix lyžařů a snowboardistů
a všichni soutěžící budou závodit společně.
Takže ženy a muži odděleně, ale lyžaři a snowboardisté dohromady.
Nejsou tu rozhodčí. Soutěž budou posuzovat jezdci.
Jdeme na to.
Pojďme na vrchol kuloáru. Jsme připraveni to rozjet.
Kings & Queens of Corbet's.
Kings & Queens of Corbet's je jedinečná událost v Jackson Hole.
PROFESIONÁLNÍ SNOWBOARDISTA
Je to soutěž v lyžování a snowboardingu na oslavu limitů.
Kuloár je ikonou střediska Jackson Hole.
HLAVNÍ ORGANIZÁTORKA
Pro mnoho lyžařů a snowboardistů je to Everest.
Lanovkou vystoupáte za 12 minut 1 200 metrů do výšky.
Jedete nahoru a pak zdoláte na ten sráz,
visí tam sněhové pole a páni.
Tady je kuloár. Jedete kolem něj…
FOTOGRAF
…a říkáte si: „Co…“
Je to fakt zážitek.
Jsou tam obrovské balvany, ostré kameny.
Je tak strmý, že když se podíváte dolů,
je to, jako byste stáli ve druhém patře budovy.
Mezi těmi smrtícími útesy
vede jediná cesta, a to Corbetův kuloár.
Vážně.
Když někdo řekne, že je dobrý lyžař…
HORSKÁ SLUŽBA
…vezmete je na vršek kuloáru:
„Chceš si sjet tohle?“
Skoro všichni na to:
„Ne, ani ne.“
Nikdy jsem toho kluka neviděl.
Nevěděl jsem, o co jde. „Jo, on se přišel…
přišel se podívat.“
Až se dostanu k tomu…
A pak jsem viděl, jak mluví s lidmi,
a pomyslel si: „Aha, on závodí.
To je hustý.“
Najednou jsem ho pomáhal tlačit do kopce.
Když jsem viděl, jak daleko ho tlačí,
než se spustí dovnitř,
bylo to: „Páni, vážně na to šlápne.“
Před soutěží jsem s Trevorem mluvila po telefonu a řekl mi:
„Jess, chci skočit přes čumák kuloáru.“
A já na to: „Jasně, a jak daleko chceš jít?“
A on: „Aspoň 30 metrů.“ A já říkám:
„Tak jo.“
Víte co?
Možná ti pomůže, když tě trochu postrčím.
Jako sportovkyně jsem si říkala: „To bude hustý!
Pojďme do toho.“
Jako organizátorka akce jsem přemýšlela,
co když se něco pokazí?
Vždycky to může dopadnout špatně.
Lidi si v Corbetově kuloáru zlámali záda,
jak dělali přemety dolů z hory.
Byla jsem hrozně nervózní.
Měl za sebou vážné poranění míchy.
Pustím ho do soutěže,
jen abych sledovala, jak umírá?
V tu chvíli jsem měl trochu pochybnosti.
Rozhodl jsem se jít s ním promluvit
a urovnat si,
jestli bych mu to neměl vymluvit.
Řekl jsem mu: „Je to dost drsný.
Zvládneš to?“
Bez zaváhání se mi podíval do očí
a prohlásil: „Zvládnu to.“
„Tak jo.
Můžu ti nějak pomoct?“
Hej, Travisi.
Tamhle dopadnu.
- Tamhle? - Jo.
- Pomůžu ti zrychlit. - Dobře. Díky.
Když vjedete rychle do Corbetova kuloáru, jedete naslepo.
On nevidí to, co Travis a ostatní sportovci,
protože je v leže
Trik je v tom,
že přijdeš a horu si prohlídneš.
Chci přistát tamhle.
- Víš jak? - Jo.
Pojď, dám ti pořádnej…
Když sledujete lyžaře a snowboardisty,
jak tam před jízdou přechází,
vidíte, jak jdou všichni k okraji
a pak zpátky.
Jdou k okraji.
Sledují, kde přistanou. Pak zpátky.
Nechcete, aby vás ten výhled překvapil ve vzduchu.
Dám ti rychlost.
Nenechám tě přepadnout, ale je lepší mít rychlost.
Travis ho strkal a na konci ho zastavil.
Působilo to dost nepatřičně.
Když jsem sledoval Trevora trénovat odraz,
byl jsem čím dál víc nervóznější,
protože bylo jasné,
že do toho vjede plnou parou.
Jeviště bylo připraveno. Chystal se vyrazit.
Tři, dva, jedna, jedu!
Namířil lyži dolů.
Byl moc pomalý.
- Myslím… - Dobrý rozhodnutí.
- Rychlejš. - Jo.
O dost rychlejš.
Potřebuju být rychlejší.
Jasný, jo.
Znova to vyvolalo kolektivní obavy všech.
„A do prdele.
Ne, on to zvládne.
Možná.“
Vzali jsme ho zpátky na startovní pozici, která byla ještě výš.
Nejspíš výš, než kdy kdo byl.
Pamatuju, že jsem se ho zeptal,
jestli si tím je vážně jistý.
Devětkrát z deseti,
když někdo nevěří, že to přistání zvládne,
tak ho nezvládne.
A pak…
- Fakt to chceš dát? - Jo.
Vážně cítil, že to potřebuje udělat.
Bylo hrobové ticho.
Byla jsem dole s výkonným ředitelem
a šéfem pro rizika a bezpečnost.
Byla jsem nervózní.
Všichni hledali nejjednodušší cestu
a já si říkala: „Ne, skočí přímo přes čumák.“
Jak to vidíš?
Nevím přesně, co jsem mu řekl, něco jako:
„Užij si to,“ a možná: „Uvidíme se na druhý straně.“
Čímž jsem myslel:
na druhý straně týhle převratný věci, kterou se chystáš udělat.
Takže se připravil.
Odpočítal to.
Tři, dva, jedna, jedu!
Zbytek už všichni znají.
Proboha.
Jo!
To byla síla.
Jo, kámo!
Jo!
Fíha.
Bože, všichni se ho chtěli dotknout.
Urvat si kousek kouzla, které se právě stalo.
KRUH SE UZAVŘEL
Můžeš nám říct, jak přišel Corbetův kuloár ke svému jménu?
Osvěžte mi paměť, protože…
To on ho sjel jako první?
Časem lidi asi zapomínají.
O Corbetově kuloáru se v Jackson Hole traduje spousta pověstí,
ale o Barrym Corbetovi toho moc nevím.
V horském středisku Jackson Hole jsem vyrostl,
ale nevím, co se stalo s Barrym.
Chceš skutečný příběh, nebo ten, co jsme si vymysleli?
Jackson Hole bylo…
Vail byl skvělý, dokud jsme neviděli Jackson Hole.
PŘÍTEL SPOLUZAKLADATEL SUMMIT FILMS
Bylo to okouzlující místo.
Barryho jsem poznala v srpnu 1959.
Když jsem ho poznala,
učil v zimě lyžovat na kopci ve městě.
MUFFY MOOREOVÁ BÝVALÁ MANŽELKA
S Paulem McCollisterem, který resort založil,
jsme byli s Barrym přátelé.
Ten den, kdy jsme tam s Paulem a Barrym jeli,
byl naprosto úžasný,
nebe bylo bez mráčku a sníh byl skvělý.
Rozhlíželi jsme se
a při pikniku se dívali nahoru na budoucí Corbetův kuloár.
A Barry se tam podíval a řekl: „Jednoho dne to někdo sjede na lyžích.“
„Jednoho dne to někdo sjede.“
A od té doby…
BÝVALÝ PROFESIONÁLNÍ LYŽAŘ
…je to známé jako Corbetův kuloár.
Nevěděl jsem o všech jeho úspěších,
dokud mi někdo neřekl: „Víš, s kým mluvíš?“
PŘÍTEL
Já na to: „Jo, s Barrym Corbetem.“ A on: „Znáš ho?“
Byl to výjimečný člověk.
Jako první vylezl na Mount McKinley.
Má prvovýstupy na první a druhý nejvyšší vrchol Antarktidy,
Mount Vinson a Mount Tyree.
Mimo jiné.
JENNIFER CORBETOVÁ DCERA
Na svou dobu byl rozhodně velmi drsný horolezec.
Byl chlap z Camelek.
Nemohl té fotce uniknout. Je úplně všude.
Jednu mám tady v koupelně.
Barryho jsem poznal na Everestu.
ČLEN AMERICKÉHO TÝMU EVEREST 1963
Hlavním cílem expedice bylo dostat prvního Američana na Everest.
Ne vylézt novou cestou.
Ale s Barrym jsme měli podobnou vášeň.
Udělat na hoře něco, co ještě nikdo neudělal.
Většina horolezců by chtěla mít prvovýstup
a to přesně byl západní hřeben. Byla to největší hora na světě
a po téhle části ještě nikdo nevylezl.
V době výstupu na vrchol řekl Barry:
„Měli by to být Hornbein a Unsoeld.
Vy už máte nejlepší léta za sebou a já se jednou vrátím.“
A Barry vláčel náklad do dalšího tábora,
zatímco oni šli dál na vrchol.
To byl první výstup přes západní hřeben.
Jménem všech občanů Spojených států
chci vyjádřit naše velké uznání
za toto skvělé úsilí našich spoluobčanů.
Jsme hrdí, že tyto muže můžeme přivítat v Bílém domě.
Byl velmi kreativní
a lezení po skalách bylo jeho vášeň,
ale potřeboval něco víc.
A to něco víc byl pro něho film.
Když se Barry vrátil z Everestu, řekl jsem mu, ať se ozve.
Že můžeme spolupracovat na filmech.
Natočili jsme film o Jackson Hole.
K akrobatickému lyžování mě přivedly dva kultovní filmy,
Ski the Outer Limits
a The Moebius Flip.
Barry tam šel a skákali první velké otočky do kuloáru.
A to hodně lidí nadchlo, protože nikdo to nechtěl ani sjet,
natož tam skákat otočky.
Udělali jsme na tom kariéru.
Toto jsou vnější hranice.
Let do prostoru.
Natahuje se po svém stínu.
V tom, jak je to natočené a co vypravěč říká, je poezie.
A dělali věci, které nikdo na světě neviděl.
Mě jako dítě, i děti po celém světě, to uchvátilo.
„Jo, to chci. Chci létat.
Chci jezdit na vnější hranici.“
Co bylo včera nemožné, je dnešním naprostým limitem.
Zítra to bude samozřejmostí.
- To je on? - Ahoj.
Dobrý?
Tady jste s Ashley.
S maminkou.
Tohle je skvělá fotka.
- Já a Ash. - Tady je Trevor.
S otcem.
- Na body má… - Athlete's Corner.
Má to na zadku.
Sportovní obchod, který měl táta.
Máma s tátou.
A pak se z toho stal obchod se skateboardy a snowboardy.
Trevor miloval snowboarding.
Když byl malý, byly vidět jen…
OLGA PARDOVÁ MATKA
…bílé zuby a ty malé brýle.
Ani se nešel domů najíst.
„Ne, musím jet znovu.“
Když jsem vyrůstala, rodiče měli spoustu práce,
věnovali se podnikům,
trénovali na maratony.
Takže byli dost nepřítomní.
Vedl jsem dva podniky. Dvanáctihodinové dny.
Někdy šest dní v týdnu.
Jo, bylo to náročné. Bylo tam hodně náročných momentů.
OTEC
Rodiče se rozešli, když bylo Trevorovi asi pět let.
Myslím, že Trevor bral rozvod a odchod mámy emocionálně…
ASHLEY CARUSOVÁ SESTRA
…dost špatně.
Od té doby, co jsme byli ve třetí nebo čtvrté třídě,
jsme se stěhovali asi každých šest měsíců.
Neměli jsme moc peněz,
tak jsme pronajímali třetí pokoj, abychom měli větší nájem.
Ale vypadá dobře.
Je to upravený a je tu výzdoba.
Asi tam žije opravdová rodina.
Ve všech domech jsme žili jenom chvilku.
Nic jinýho jsem neznal.
Netušil jsem, jak vypadá normální rodina.
Na střední ho rodina nikdy moc nepodporovala.
Byl jako náš brácha. Pendloval mezi domy…
PŘÍTEL
…spal na gauči a tak. Nechodili jsme na kroužky,
takže jsme jenom pili a hulili.
Nejdřív jsem nevěděla, že Trevor bral prášky proti bolesti.
Ale pak za mnou přišel a řekl mi, že má problém.
„Beru ty prášky, protože mám deprese.“
V tý době jsem prostě nevěděl, co se životem.
Nemohl jsem se přihlásit na Keene State.
Nechtěli mě. Asi jsem mohl jít na nástavbu,
ale nevěděl jsem, co dělat.
Kde mám žít, čím se živit.
STŘEDNÍ ŠKOLA
Všichni, kdo vyrůstali v Keene, chtěli po střední z Keene vypadnout.
Pro Trevora tu nic nebylo.
A tehdy Ashley odjela do Colorada.
Když se Ashley přestěhovala
a on viděl, jak je v Coloradu šťastná,
na horách a na snowboardu,
řekl si:
„Mizím.“ Ashley mu řekla, ať si najde práci jako instalatér.
A Trevor přijel do Colorada a řekl, že se do toho pustí.
„Budu se věnovat instalatérství. Udělám si instalatérský průkaz.“
A byl na dobré cestě,
těsně před tou nehodou.
KVĚTEN 1968
Barry dokončil natáčení filmu Ski the Outer Limits.
A měli jsme smlouvu na natáčení
setkání Mezinárodní asociace lyžařských instruktorů v Aspenu.
Jasně si pamatuju, že tam jel
a já jsem byl nervózní. Něco mi dělalo starosti.
Asi dvě nebo tři hodiny jsem zíral na telefon
a pak zazvonil.
„Stala se hrozná nehoda. Jde o Barryho.“
Táta nikdy nemluvil o tom, jak se zranil.
Máma o tom taky nemluvila.
Myslím, že to byly dost ponuré časy.
Lidi se k tomu nechtěli vracet.
Barry natáčel lyžaře a bylo to uprostřed dne,
takže pilot neviděl zcela jasně zvlnění terénu.
Svítilo na to slunce.
Barry měl uvolněný pás,
aby se mohl vyklonit…
ven z vrtulníku a natáčet.
Pilot helikoptéry štrejchl o kopec
a začal poskakovat.
A při jednom z těch odrazů se Barrymu přetrhl pás
a on vyletěl ze dveří.
Všichni jsme šíleli, že Barry umře.
Nemysleli jsme, že to přežije.
A dostali ho do Denveru do Craigovy nemocnice.
A udrželi ho naživu.
Jela jsem za ním, když byl ještě v nemocnici.
Měl doma francouzské berle
a chtěl, abych je přinesla, tak jsem je vzala.
Podívala se na ně sestra a prohlásila:
„Co to tu dělá? Ty už nepoužije.“
Tehdy začal jeho život paraplegika.
5 LET PO ZRANĚNÍ
Od té nehody jsem tu poprvé.
A rozhodně jsem se bál sem vrátit.
Tohle místo je pro moje zotavení důležité.
Abych to mohl uzavřít, být v pohodě a smířit se se svým zraněním.
Přišel jsem tu o všechno.
Vrátit se sem je pro mě důležité,
abych mohl jít dál a dosáhnout svých cílů,
a jeden z těch cílů je lyžovat tady ve Vail Pass.
15. LISTOPADU 2014
OSOBNÍ VOZY ŘETĚZY, ZIMNÍ PNEU NEBO 4WD
Když se Trevor zranil,
byli jsme s bráchou a Trevorem ve Vail Pass.
Dojeli jsme tam,
vyndali si věci
a vydali se nahoru podél dráhy pro sněžný skútr.
PŘÍTEL
Vyšplhali jsme asi 100, 150 metrů.
Dolů jel chlápek na skútru a zastavil
a řekl nám, že před námi je skokánek.
Když jsme tam došli, nebylo to nic šíleného.
Ani mě nenapadlo se toho skoku bát.
Jel jsem první,
pak můj brácha
a Trevor jel poslední.
Byl večer, byla tma,
rozjel jsem se
a jel ve stopě po rolbě.
Viděl jsem ho.
Jakmile se odrazil, letěl v divném úhlu.
Letěl jsem vzduchem jako Superman.
Nechtěl jsem přistát na krku. Tak jsem ho zastrčil a přistál na zádech.
Moje prkno a boty se stlačily jako taco a slyšel jsem hlasité prasknutí.
Někdo mi zavolal…
a já prodával auto.
Zrovna jsme vyjednávali,
nikdy bych nebral telefon.
Ale vzal jsem ho.
Trevor je zraněný. Necítí prsty u nohou.
A já řekl:
„Dej mi Trevora.
Trevore, zvedej se.
Nepředstírej to.“
A on: „Tati, nepohnu prsty u nohou.“
Ležel jsem tam
a myslel na svoji holku,
na ségru, že to musím říct rodičům, šéfovi,
že už nebudu instalatér,
nebudu dělat věci, který miluju.
Podíval jsem se na nohy a bylo to… Hned jsem to věděl.
Zavolali jsme záchranáře a oni řekli, že pošlou tým.
Ale protože bouře byla v tu chvíli dost silná,
řekli, že to bude trvat nejmíň hodinu
a někdo jim musí jít naproti.
Klesla mi hladina adrenalinu a záda mě hrozně bolela.
Čas plynul pomalu.
Bál jsem se, že mě nikdo nenajde, že umrznu.
Nikdo nešel.
Od nehody do chvíle, kdy dorazili záchranáři,
uběhly asi dvě a půl, tři hodiny.
Pátrací skupina byla jen na sněžnicích.
Bratr mi dvakrát volal.
„Trevorovi je fakt zima. Má bolesti.“
A já: „Nenechám vás v tom. Jdeme.“
Pamatuju si, že jsem si říkal: „Hlavně nezavírej oči.
Nezavírej oči.“
Měl jsem pocit, že už bych se neprobudil.
Poslyšte.
Oběma se nám stalo něco těžkého…
I. OČEKÁVÁNÍ
…a ani jednomu se to nelíbí…
navzdory nevysvětlitelnému faktu, že mnoho z nás tvrdí,
že nám naše nehody zlepšily život.
Zvláštní.
Přesto si myslím,
že si každý, kdo si zlomil záda nebo krk, snadno uvědomí,
že se blíží velké změny.
A že nikdo nikomu nedává moc na výběr.
Kamarád mě odvezl do nemocnice.
Dorazili jsme tam, čekali jsme. A říkám recepční:
„Jen se chci zeptat,
vezou sem kluka z Vail Pass.
Nevíte, kdy asi dorazí?“
A ona na to: „To je kód bla bla.
Je to celkem vážné.
Budou tu tak za hodinu a půl.“
A já řekla, že prostě počkám.
Ať mi dá vědět, až dorazí.
A vzpomínám si,
že když tam dorazil,
viděla jsem ho
a on mě chytil za ruku a já se podívala na rentgen
a on povídá: „Bude to dobrý. Všechno bude dobrý.
Mám tě rád.“
Nevzpomínám si, že bych to sestře řekl,
chytil ji za ruku, podíval se na ni a řekl: „Bude to dobrý.“
Ale rozbrečelo mě, když jsem to teď slyšel.
A, no…
Ukazuju jí každej den, že to bude dobrý. A mojí rodině.
A lidem, co mě mají rádi, co jsou mi blízký.
To, co se mi stalo, je na prd, ale bude to dobrý.
A mám pocit, že to dokazuju každej den.
Vidět Trevora v nemocnici,
jak tam leží, bylo opravdu těžké.
Bylo pro mě těžké vidět mého chlapce zlomeného.
Jako rodič…
nechcete, aby se vašim dětem něco takového stalo.
A bála jsem se toho, jakou bude mít budoucnost.
Roztříštil jsem si 11. a 12. hrudní obratel.
Prorazil jsem si míchu a vykloubil záda o 90 stupňů do břicha.
V zádech mám dvě 30cm tyče a 12 šroubů.
V podstatě mi řekli, že ani omylem.
Že se ani omylem nebudu znovu hýbat,
chodit, nic takovýho.
V Craigově nemocnici se lidé nejčastěji ptají:
„Uzdravím se úplně?“
Do zařízení přicházejí lidé, kteří cítí,
že jejich život skončil.
Tak jo, prstíky. Pohyb.
Pohněte se.
No tak. Pohyb, prsty.
Pohyb, prsty.
No tak, palečky. To dáte.
Je to rodinná záležitost.
Výzkum jasně ukazuje, že lidé s lepším systémem podpory,
blízkou rodinou mají lepší výsledky.
V té době jsme se trochu odcizili
a myslím, že jsem mezi nás postavil zeď.
Když jsem byl v jeho blízkosti, stáhl jsem se.
Pro mámu bylo těžké sledovat Trevora na fyzioterapii.
Nedávala to a prostě vstala a odešla.
Myslím, že se to na Trevorovi podepsalo.
Když jste v léčebně nebo rehabilitačním středisku,
záleží na každém dni. V Craigově nemocnici…
je skoro stovka lidí s podobnými zraněními…
PŘEŽIVŠÍ PORANĚNÍ MÍCHY
…které mají různé následky,
ale všichni společně bojujete, aby to každému dopadlo co nejlépe.
Máte šest měsíců až dva roky, aby se vám vrátily nervy,
a naším cílem bylo, abych chodil.
No tak.
Tohle je dost náročný.
Krok za krokem.
Myslím, že to bylo poprvé,
co jsem Trevora viděla opravdu motivovaného něco dělat.
Každý den hledal nové způsoby, jak se překonávat.
Jo, to je levá noha. Vidíš?
Už jí zvednu. Můžem, pravá noho?
Víc toho nedám, ale levá noha je dobrá. Střih.
Vzal jsem sporty, které jsem se jako kluk naučil.
A říkal si: „Tak jo. Jak z toho můžu udělat hru?“
Pamatuju si, jak jsem Trevora poprvé poznal.
Chodili za mnou fyzioterapeuti s tím, že jede na pětku.
Že je to ukvapené. Že by měl zařadit dvojku.
Ptali se, jak ho můžou zpomalit.
Čus, kamero.
Jdeme na světlo.
Lidé s poraněním míchy si často jako první cíl stanoví,
že chtějí chodit.
Jasně, všichni chceme chodit.
Ale zotavení musí sestávat z menších cílů.
Co když je to tvůj jediný cíl a nesplní se ti?
Je fér vás varovat…
II. POPORODNÍ MELANCHOLIE
…že mnozí z nás považovali první týdny nebo měsíce po útěku za ty nejtěžší.
Těžké časy.
Když vás instituce učila na záchod a jak se pohybovat,
také se stala vaší starostlivou matkou,
která vás milovala i přes vaše chyby,
skutečné, či domnělé.
Může být těžké to pohodlné útočiště opustit
a vyměnit za ostré hrany skutečného života.
Zeptejte se sami sebe, jestli chcete žít, nebo zemřít.
Mnoho lidí s poraněním míchy mi řeklo,
že někdy uvažovali o sebevraždě,
obvykle krátce po nehodě.
Když jsem s nimi mluvil,
byli, samozřejmě, stále naživu.
Měsíc po tom, co Trevor opustil Craigovu nemocnici,
se dostal na dno.
Máma mi řekla, že Trevor sjel ze silnice schválně,
a měla vážně strach.
Chvíli jsem se hodně bál o jeho budoucnost,
protože jsem věděl, že bude potřebovat léky proti bolesti.
Měl jsem strach,
že zase začne užívat léky na předpis.
Ty prášky mě znecitlivěly vůči životu.
Snažil jsem se zapomenout na všechno, co jsem dřív mohl dělat.
A když jsem začal brát drogy a pařit,
tak jsem se cítil otupělý.
Všechno mi bylo ukradený.
Měli jsme o něj velkou starost.
Já už jsem byla mimo. Rodiče se vrátili domů.
Nikoho jiného neměl.
6 MĚSÍCŮ PO ZRANĚNÍ
Nastěhoval jsem se k Maxovi
a pár měsíců jsem bydlel u něj na gauči.
Tenhle dům nebyl stavěný pro někoho s postižením,
obzvlášť s invalidním vozíkem.
Jediná koupelna byla ve druhém patře.
Obden jsem lezl po schodech a šoupal se nahoru po zadku,
abych mohl do koupelny.
Rozhodně jsem nebyl v dobrém stavu.
Tehdy jsem na tom byl asi úplně nejhůř.
Mentálně to pro něj byla nejnáročnější doba.
Chtěl hned chodit.
Ale ve skutečnosti to… tak nebylo.
Mohl na tom makat sebevíc,
aby začal znovu chodit,
a ať dělal, co dělal, tak to prostě nebylo možné.
Dostavila se realita a on na ni ještě nebyl připravený.
Jak se budeš živit? Kde budeš bydlet?
Instalatérství mu šlo skvěle,
ale po té nehodě z něj instalatér být nemohl.
Tak co budeš dělat?
Z toho jsem měl obavy. Velké.
Mluvil jste s ním o tom, nebo…?
- Ano. - Jak to šlo?
Špatně. Dost špatně.
Nebyl to snadný začátek.
Barry měl náročnější období,
kdy se snažil dát dohromady.
Nemohl lyžovat. Nemohl lézt.
Nemohl dělat nic.
Přišel o jádro svého života.
V 60. letech existovaly překážky pro to, být součástí komunity.
Lidé měli pocit, že život opravdu skončil.
Trauma je změna.
Život je změna.
A pokud se s tou změnou nevyvíjíte,
ustrnete na místě,
jste nehybní, a takový Barry nebyl.
Barry byl ztělesněním plynulosti.
Táta byl úžasný.
Vstoupil do ohně a vyšel ukovaný úplně novými způsoby.
Vždycky našel způsob, jak najít sílu
a vyrovnat se s měnícími se okolnostmi.
V roce 1980 táta vydal knihu s názvem Options.
Rozhodl se promluvit s lidmi s poraněním míchy po celé zemi,
a v té knize shromáždil příběhy všech těchto lidí
a propletl je svými příběhy.
Když jsem mluvil s pacienty, dal jsem jim tuhle knihu
a řekl: „Až si pár těch příběhů přečtete,
vraťte se a promluvíme si.“
Uvidíme, jak vám to pomůže znovu najít sebe sama a to, kam míříte.
Doslova napsal knihu o tom,
jak žít a vzkvétat s poraněním míchy.
Na lidi měla obrovský vliv.
Opravdu je průkopnická,
pokud jde o začátek psaní o postižení
a jaké to je žít
a prospívat s poraněním páteře.
Souběžně s knihou Options
natočil dva doprovodné filmy,
Changes a Outside.
Chtěl jsem ukázat nově zraněným,
jak žijí lidé s poraněním míchy po třech, pěti,
deseti, dvaceti, dokonce třiceti pěti letech od nehody.
Chtěl jsem navštívit lidi po celé zemi,
lidi se zraněními stejnými či horšími, než mám já,
a vidět, jak žijí.
A tak započala cesta.
Hledání Ameriky s míšním poraněním.
Našel tolik lidí, kteří dokázali neuvěřitelné věci,
i navzdory poranění míchy.
Společné bylo, že aby měli kreativní a smysluplný život,
museli se lidé nějakým způsobem změnit.
Vidím to tak, že než jsem ochrnul,
mohl jsem dělat 10 000 věcí.
A teď je jich 9 000.
Můžu se soustředit na tisícovku, o kterou jsem přišel,
nebo na těch 9 000, co mi zbyly.
A vtip je v tom, že ať tak či tak,
nikdo z nás za život nestihne víc než dva nebo tři tisíce věcí.
III. VOLBA
Nechci vám tvrdit, že život bude jednodušší
a volby jednodušší,
nebo že je poranění míchy prospěšné duševnímu i fyzickému zdraví,
protože to není pravda.
Chci vám ale říct to,
že tuto obrovskou nepříjemnost je možné přežit,
žít s ní, milovat, smát se,
zdolat ji, sdílet,
překonat a že jste nebyli zbaveni volby.
Máte spoustu možností.
Můžete být v pohodě, když se tak rozhodnete.
Budoucnost,
jakkoli nedozírná,
je vaše.
Ani nespočítám, kolik lidí mi říkalo,
že pro ně bylo poranění míchy prozření.
„Začal jsem přehodnocovat celý svůj život.
Kdo jsem?
Kým jsem teď?“
Byla jsem Trevorova lyžařská instruktorka v Centru adaptivních sportů,
když přijel v únoru 2016 do Crested Butte s Craigovou nemocnicí.
Trevorovo nadšení a nebojácnost vynikaly nad všemi,
koho jsem kdy učila.
Řekl mi dřív svoje cíle než jméno.
První den Trevor mluvil o ježdění na monoski a mimo sjezdovky na Vail Pass,
o skákání do vzduchu a z útesů.
„Kde si můžem zaskákat?“ a „Co tamhleta bedna?“
Obvykle lidem nedovolujeme skákat,
ale pokaždé, když jsem se nedívala,
už na něčem skákal.
15 MĚSÍCŮ PO ZRANĚNÍ
Ten výlet mi změnil život.
Byl jsem nadšenej, jako: „Tak jo. Co dál?“
Říkal jsem si: „Můžu to taky udělat?“
Byl nadšený
a to bylo poprvé po dlouhé době, co jsem ho viděla šťastného.
No, protože jsem se zranil na snowboardu,
asi před rokem a třemi měsíci na vrcholu Vail Pass,
ležel jsem tam tři a půl hodiny ve vánici
od 16:00 do 19:30 hodin.
Tak jsem si nemyslel, že bych mohl být tam, kde jsem dnes.
Takže ten pocit být zpátky na horách ani nemůžu popsat slovy.
Tohle už zůstane velká část mého života.
Na tom výletu jsem si uvědomil,
že nebudu celý život čekat,
jestli budu mít šanci znovu chodit.
Budu dělat a zkoušet jiný věci.
Posttraumatický růst
je schopnost člověka prožít trauma
a vytvořit z něj pozitivní prostředek.
Jak se tragédie mění v příležitosti?
High Fives ho pozvali na lyžařský kemp v Lake Tahoe
a tehdy se s Royem spřátelili.
High Fives je národní nezisková organizace,
jejímž posláním je předcházet závažným zraněním,
a poskytovat zdroje a naději, pokud k nim při sportu dojde.
DOMOV ZIMNÍCH OH 1960
Když High Fives dává grant, musíte si stanovit cíle,
abychom viděli, jak vám naše finance pomáhají dělat pokroky,
a abyste dosáhli lepší kvality života.
Trevorův největší cíl na monoski…
3 ROKY PO ZRANĚNÍ
…bylo dostat se do paralympijského týmu.
No tak, Treve.
Zaber.
Během tří nebo čtyř měsíců od začátku tréninku
už soupeřil o místa v týmu.
Se stříbrnou medailí z USA „Baby“ Trevor Kennison!
Takže se přestěhoval do Winter Parku a začal třetí zimu
a pak se rozhodl se závoděním skončit.
Hodně si nás říkalo proč.
Přestal jsem závodit, protože jsem byl zapálený do skoků,
skal a zábradlí a toho všeho.
Jen jsem chtěl sjíždět celou horu.
Když nám Trevor dal seznam cílů pro grant,
bylo tam toho víc než jen paralympijský tým.
Chtěl udělat salto vzad ze zábradlí.
Chtěl skočit do Corbetova kuloáru. Chtěl soutěžit na X Games.
Chtěl si sjet Vail Pass na monoski
a udělat první dvojitý salto vzad na monoski.
Řekla jsem mu, ať zůstane u závodění,
že si vydělá peníze,
ale dělal to, co chtěl. Chtěl jezdit freeski.
Můj táta, ségra, dokonce i Roy se jen usmáli,
když jsem řekl, že tohle chci dělat.
Že chci sehnat sponzory. Živit se tím.
A já mu řekl,
ať si vybere pořádnou kariéru
a jde prostě dál,
protože tohle je krátkodobé.
Jak na to reagoval?
Reagoval na to tak,
že nic neřekl.
Napadlo mě: „Jdi do prdele, tati, protože já to budu dělat.“
Tohle video dobývá lyžařský svět.
Lyžař na monoski skáče z vrcholku hory v Jackson Hole ve Wyomingu.
Trevor Kennison je v Coloradu doma.
Zjistěme od Kennisona na sjezdovce,
co dělá s tou nově nabytou slávou.
Koukal jsem tu na ESPN…
Tohle je Trevor Kennison, který nemůže lyžovat,
pouze s tímto udělátkem…
Trevor Kennison? To je můj kluk!
No ty vole!
Po Corbetově kuloáru se mi změnil život.
Lidi mě poznávali.
Trevor začal zkoušet větší věci.
Využívá svou odvážnou osobnost, aby inspiroval ostatní,
s postižením i bez něj.
Rád se učím.
Rád zkouším nový věci a učím se.
4 ROKY PO ZRANĚNÍ
Jo, Treve!
Trevor nastavil laťku, jakou ostatní neznali.
Na monoski se zlepšoval hrozně rychle.
Panebože!
Tohle je Trevor Kennison,
je tu dnes s námi.
Je to v podstatě profík Už jsi celkem slavný.
V posledních letech jsi udělal velké pokroky.
- Tohle ještě nikdo nedokázal, že ne? - Ne.
Jak tě to ovlivnilo?
Za poslední dva, tři roky
mi to dalo naději do života, abych se posunul dál
a žil naplno.
Vždycky má tak pozitivní přístup i náladu.
Když jsem s ním jel poprvé,
skočil asi 6 metrů.
Moc dobře si to pamatuju.
Chtěl umět skákat 30metrové skoky,
jako kluci na X Games.
A teď X Games a jedno velké poprvé.
Trevor Kennison bude prvním adaptivním sportovcem,
který na hrách skočí Big Air.
Do toho!
Příběh čisté vůle a odhodlání.
Posouvá hranice,
posouvá limity
a chce to udělat znovu.
Trevor Kennison se dnes chce zapsat do dějin
jako první adaptabilní sportovec, který zde v Aspenu skočí Big Air.
Letí přímo, skvělá rovnováha. Jde do toho s vervou!
Tak blízko!
Dotáhl to na konec a nevydržel.
Jsi v pohodě?
Ano, pro jistotu.
Co vás přivádí? Jenom kontrola?
Ne, chci na magnetickou rezonanci zad.
Monoski je skvělý sport.
Jako u každého druhu lyžování,
když ho začnete dohánět do extrému,
úroveň nebezpečí stoupá.
Když stojíte,
nárazy tlumí vaše kolena, což je asi metr,
a další asi metr se ohnete v pase.
Nejlepší monoski mají zdvih 15 až 20 cm.
Když ten šok stabilizujete,
přenese se vám přímo do páteře.
To může vyhodit obratel.
Já měl, a znám i další,
kdo utrpěli sekundární poranění míchy na monoski,
a to kvůli vyrovnávání nárazů.
Musím být rodič.
Ty skoky.
To se mi nelíbí.
Mohl by spadnout a přistát na krku
a… konec Trevora.
Do prdele.
Existují dva typy cílů.
IV. REALISTICKÉ CÍLE
Jsou cíle brát to krok za krokem.
A pak jsou cíle, které jsou někde v mlze budoucnosti,
a na kterých pracujeme se spalující touhou.
Vaše cíle vám můžou otevřít dveře.
Nemusíte těmi dveřmi projít…
ale když narážíte do zdí, můžou usnadnit průchod.
Jsi v pohodě?
Tak si vyberte cíl.
Nějaký si vymyslete.
Vyberte si něco, co jste nedělali, ale dokážete, a udělejte to.
Stanovení realistických cílů je základem veškeré rehabilitace.
Žádné cíle,
žádné koláče.
Už jsi tu v parku na tom zábradlí byl?
Ne. Ale pojedu na něj teď.
Pět, čtyři, tři,
dva, jedna.
Trevor jede.
- Si piš, kámo. - Si piš, zlato.
- Ty vole. - Dokonalý.
Může někdo zavolat dolů a zeptat se, jestli mám hodit salto vzad?
Záleží, co chceš dělat ty.
Trevor vzkazuje: „Připravte se na salto vzad.“
- Řekni mi, až bude deset vteřin. - Teď.
Tak jo, deset vteřin.
Do toho, kámo.
- Deset vteřin. - Do toho.
Pět, čtyři, tři,
dva, jedna.
Jo!
Dal jsem to!
Jo!
- Bože! - Dal jsem to!
To byla brnkačka, co?
Hustý.
- To bylo hustý! - Díky.
Dobrá práce. Válel jsi, Treve.
Je to divoký. Před třemi lety závody na lyžích
a Ashley, Roy i táta se tomu smáli
a teď jsem to fakt dal.
Měl jsem takovej nápad, ani nevím, jak je to dávno,
asi před rokem, a když jsem to řekl lidem,
odpovídali: „Jo, to je…
docela šílenej nápad.“
Vzdušnej zámek.
Ale teď se z toho stává realita
a plní se mi sen,
což je celkem dobrý.
- Je to víc než celkem dobrý. - Je hustý…
A zítra tam možná dáme bednu.
Udělám salto vzad na bednu.
O ROK POZDĚJI
Jo, rozhodně je to asi o metr větší než loni.
Proč jsi nervózní?
Protože udělám salto na zábradlí.
Ze zábradlí na zábradlí.
Teď jsem se nesnažil.
Hustý, vole.
Ale kde jsem přistál?
Kámo, přistál jsi přímo v řadě s oranžovými tečkami, vpravo.
Udělám další. Stejná rychlost, jen víc švihnu.
Jo.
Kámo, to bylo skvělý.
Takhle chci přistát na zábradlí, otočenej sem.
To bylo ono, kámo. Dáme to tam.
Na tom zábradlí tolik věcí nemůžeš ovlivnit.
- Jo. - To je…
- Je to drsný. - Rozhodně.
- Přistáváš doslova na 10 cm. - Já vím.
Tohle bude nejděsivější věc, co jsem udělal.
Jakože děsivá, ale jsem s tím v pohodě.
- Víš jak? - Jo.
Jakmile budu na zábradlí, jen musím hodit pořádný salto.
Ty krávo, kluci.
Mám nervy v kýblu.
- Tak jo, jdem na to. - Jo, Treve.
Pojď na to.
- Jo, Treve. - Jedu.
Já to kurva dal!
Bože můj!
Panebože!
Jo, zlato.
Do prdele!
Panebože.
Dokázal jsem to!
Dal jsem to!
Sním o tom už 2 roky.
Loni jsem na tom zábradlí udělal salto vzad
a teď po roce tohle.
Zajel jsem to.
Upřímně, tohle je skvělej pocit.
Dal jsem to!
- Kámo! - Přímo na spodek lyže, kámo.
Díky za pomoc, lidi.
Táta se v mnoha ohledech znovu objevil.
Po té nehodě už nemohl lyžovat.
Už nemohl lézt.
Hledal nová dobrodružství.
Na začátku 70. let natáčel táta s Rogerem Brownem film The Edge
a několik týdnů byli v Grand Canyonu.
Žádný paraplegik nikdy nezkusil jezdit na kajaku.
A když ten film z vozíku natáčel, tak si všiml,
že pracují horní půlkou těla.
„Hele, to mám. Asi to zkusím.“
Naučil se to, i přes výtky lidí z Craigovy nemocnice,
kteří se báli boláků, proleženin,
že na té řece umře.
Byl ochrnutý na nohy
a hodně jízdy na kajaku je v bocích,
protože když se převrhneš, musíš vytočit boky
a zároveň pádlovat na jednu nebo druhou stranu,
aby ses dostal zpátky.
Vážně na té řece málem umřel,
protože se v proudu nemohl otočit.
Tak Barry strávil měsíce s nejlepšími instruktory
a přišel na způsob, jak udělat eskymácký obrat.
Vyvinul techniky.
Vymyslel, jak na svoji dodávku přidělat tři kajaky.
Jedno z kréd Craigovy nemocnice, které mám rád,
říká: „předefinovat, co je možné“.
A když myslím na Barryho, v mnoha ohledech myslím na tohle.
Předefinoval, co je možné.
Protože to byl Barry, tak jako kajakář paraplegik
sjel všechny nejextrémnější řeky na Západě, včetně Grand Canyonu.
Dost to pro něj znamenalo, protože byl odříznut od věcí,
které rád dělal, jeho dobrodružství, a jízda na kajaku mu ho vrátila.
Vždy si našel způsob, jak si užívat.
Nebylo to tak jako dřív, ale fungovalo to.
Barry v podstatě řekl:
„Nedovolím, aby mě vozík definoval.
Budu se definovat sám prostřednictvím sportovních aktivit,
které přesahují to, co podle lidí zvládne člověk na vozíku.“
Když se se svým zraněním trochu vyrovnáte…
V. REKREACE
…nebudete moc přemýšlet o chůzi.
Ani tesklivě přemýšlet o tom, co jste dělávali.
Začnete se zájmem a potěšením přemýšlet o věcech,
které můžete udělat teď.
Je víc než dost věcí, které lze dělat po zlomení zad či krku,
a některé z nich vás budou tolik bavit, že nezvládnete krotit svou radost.
Startujeme.
Jo, kámo.
Jo, Trevore.
Jo, hoši!
Jo, kámo.
Jdem na to.
Trevor pojede hlavním korytem pod námi.
BRITSKÁ KOLUMBIE
Dobře. Tři, dva, jedna, jeď.
Do toho, kámo.
Božínku!
Monoski mi daly svobodu, že nejsem ve vozíku.
Můžu jít kamkoli na hoře. Být jako kdokoli jiný.
Mít zpátky tu svobodu mi dalo smysl života.
Bože můj!
Když jsem na lyži, cítím se úplně volně.
Cítím se celý a jsem hrozně šťastný.
Klouzat se po sněhu mi doslova uklidňuje duši.
Panebože, jedem!
Jo, hoši!
To bylo dobrý.
Když jedete na lyžích nebo snowboardu,
musíte se přizpůsobit.
Já se teď jen musím přizpůsobit o trochu víc.
BRITSKÁ KOLUMBIE
Při každý otočce ho to ohodí.
PROFESIONÁLNÍ LYŽAŘ
Úplně zmizí.
Jo, brácho!
Jo!
Po úrazu míchy nemůžete nic brát jako samozřejmost.
Na Trevorovi to vidíte.
PŘEŽIVŠÍ PORANĚNÍ MÍCHY
Jede na monoski,
ale neremcá, že je na monoski.
Tři, dva, jedna,
Trevor vyjíždí.
Něco na něm je.
Když je tam venku, tak září.
Má v sobě čiré nadšení,
které je výjimečné.
Myslím, že neinspiruje jen lidi, kteří jsou adaptivní
nebo mají něco, co je omezuje.
Inspiruje lidi, jako jsme my dva.
Mají deset prstů na rukou a nohou, které fungují.
Dýchají, srdce jim bije.
A dívají se na Trevora a říkají si: „To nezvládnu.“
Není jen adaptivní sportovec. Je prostě sportovec.
Jestli chceš povýšit svoji hru a dávat takový věci,
ber to hezky postupně.
- Tak jo. - Jsi v cajku?
Jo.
Tak jo. Jestli mě slyšíte,
Trev jede za deset.
Trev za pět, čtyři, tři, dva, jedna.
No ty…
To je největší skála, jakou jsem skočil!
- Kámo, GoPro je… - Jo, dívej, kam jsi přistál!
Jo!
Měl jsem božské dny.
Dny, kdy všichni a všechno, co potkám, tančí podle melodie, kterou dobře znám.
V takových dnech ze mě proudí sebevědomí a dobrá nálada
a nakazí i úplně cizí lidi.
A jiné dny se z vozíku stane vězení na kolečkách,
chromová klec, která naprosto blokuje komunikaci.
Tečka.
Neobtěžujte mě.
Dneska jsem mrzák.
Nikdy jsem necítil, že mnou na vozíku opovrhují.
VI. CHROMOVÁ KLEC
Cítil jsem, že mě litují.
Opovrhoval jsem sám sebou.
To první je problém toho druhého…
to druhé je můj problém.
Mít poraněnou míchu je na hovno.
Spousta lidí se na tebe dívá a vidí jen invalidní vozík.
To je v pohodě, ale je to mnohem víc než jen vozík.
Vozík je tvoje součást. Jsou to tvoje nohy.
Lidi se mě ptají: „Co se ti stalo?“
„Zlomil jsem si záda na snowboardu,“ a oni na to: „To mě mrzí.“
A to je všechno, co řeknou. A já pak na to: „Proč tě to mrzí?“ Víš co?
Jakože v pohodě, to nic.
Ale měly by tě mrzet věci, který mě dokážou dostat.
Ty by tě měly mrzet.
Ale lidi neví.
Když táta skončil s filmařinou a začal psát,
stal se editorem plátku s názvem New Mobility.
Když se Barry stal editorem,
mohl oslovit lidi tak, jak to nikdy předtím nedokázal.
Barry se s časopisem věnoval…
FUNGUJE VIAGRA S PORANĚNOU MÍCHOU?
…závažným tématům.
Užívání a zneužívání drog při poranění míchy,
lidé s poraněním míchy ve vězení, sexualita.
Žádné téma nebylo tabu.
Byl to drsný Rolling Stone pro vozíčkáře.
Mluvil o tom, o čem se nemluvilo.
Jak se starat o střeva, močový měchýř.
O všem, co je v komunitě zdravých zakázané.
Když se zranil, říkala jsem si, jestli bude moct znovu randit.
Trevor vždycky chtěl rodinu.
To je pro něj obzvlášť důležité.
Postaví se mi, ale nemůžu holku dostat do jinýho stavu.
Všechny ty věci,
na který nemyslíš, když se zraníš,
a ke kterým dojde potom.
Takovej je život.
To musím řešit.
Barry s časopisem to viděl tak,
že život s poraněním míchy je život.
Život s postižením je život. Takže probírali všechny aspekty.
SEX ZA PENÍZE NEROVNÁ CESTA PRO INVALIDY
Jak osvěžující pro ty, kdo mysleli, že ta část jejich života skončila.
Táta to vytáhl na světlo. Poukázal na to.
Mluvil o tom, co je dobré, špatné i krásné na sexualitě,
když máte zranění.
Tak jo, tady vykonávám svoje potřeby.
To je adaptivní sex křeslo.
Přemístím se sem a pak se houpu dopředu a dozadu.
Po mém zranění, když jsem nemohl ejakulovat jako dřív,
tohle mi znovu dává ten pocit, takže…
Čalounění už je trochu ošoupaný.
Musím to muset dát do pořádku, nechat přečalounit.
Cítím se s tím zase jako chlap, to rozhodně.
S poraněním míchy souvisí věci, na které nejste připravení.
Na rovinu, jsou to střeva a močový měchýř.
Když mají lidé zranění na určité úrovni a výš,
mají dysfunkci schopnosti ovládat tok moči,
takže se může objevit kdykoli.
Chystáme se pustit z týhle malý skály a…
Světlo není nic moc, ale…
skočíme na to a zvládnem to.
Bože, právě jsem se pochcal.
To nebylo naschvál!
Tak jo.
Tři, dva, jedna, jedu.
Jeď!
Nehody se stávají.
„PRÁVĚ JSEM SE POCHCAL“
A máte dvě možnosti.
Může to být zničující, což taky je.
Může z toho být i vtipná historka, když si to vyberete.
NAPROSTO ŠÍLENEJ ČLOVĚK! A 100% ZNÁM TY PROBLÉMY NA VOZÍKU
Můžeš mi vyndat katétr z kapsy na mým batohu?
Když dostatečně pijete,
čůráte osmkrát až dvanáctkrát denně.
- Co to tam děláš? - Čůrám.
- Jo? - Jo.
Proč jsi za popelnicí?
Nikde tu nejsou žádný záchody.
A pokaždé, když chcete jít čůrat,
musíte použít nový katétr.
Když to platíte z vlastní kapsy,
jeden katétr vás může vyjít až na 18 $.
Takže můžete platit až 250 $ za den,
jen abyste mohli čůrat.
Není to fér.
Vyfoť tohle. Jak visí ven ta hadička.
To je docela drsný. Je to…
To je pravda. Drsná pravda.
Barry mluvil o tom, jak mu napsala jedna dívka,
že ji ohromilo, když viděla reklamy na péči o močový měchýř
CHRAŇ SE… PROČ ČEKAT?
a katétry a jak cítila, že tu opravdu existuje komunita.
Nevěděla jsem nic o používání katétrů, čípků.
Ty nejběžnější věci. I jít na záchod je něco nového.
Je to těžké. Dlouho to trvá.
Není to snadná cesta.
Střevní program je rutina,
ideálně každý den ve stejnou dobu.
Abyste si vzali čípek, musíte si nasadit gumovou rukavici,
vložit ho dovnitř
a pak čekat aspoň hodinu,
aby se vaše střeva úplně vyprázdnila.
Lidé používají takzvanou digitální stimulaci,
kdy se prst vloží do konečníku
a vyvolá peristaltiku a vyprázdnění střev.
Ze začátku to může být trapné.
Časově náročné.
Je to jedna z mnoha nepříjemností spojených s poraněním páteře.
Naučit se žít s poraněním míchy je jako se po zbytek života potápět.
„Sedím na měkkém polštáři?
Mám plný močový měchýř?“
Neustále musíte kontrolovat věci, které necítíte.
Život s poraněním míchy je těžký.
Rozhodně jsem izolovaný a někdy jsem nahoře, někdy dole.
Když vidím, jak jdou lidi na túry nebo tak něco,
je mi z toho někdy smutno.
Někdy bych si přál být normální.
S Trevem jsme v kontaktu každý týden, často denně
a poznáte, že není v pohodě, když přestane mluvit.
A já umím poznat, že když je na tom Trevor takhle,
musíme ho dostat ven.
Musíme ho dostat k věcem, který miluje dělat.
KDYŽ ZVLÁDNU TOHLE, ZVLÁDNU COKOLIV!
Děláme i zakázky, jako je Trevor,
ale hlavně navrhujeme lyže pro lyžaře s postižením.
Pomáháme lidem vrátit se na hory nebo je objevit.
Kámo, mám geniální nápad, to ti povídám.
Pochopil jsem to po telefonu, to mě vyděsilo.
Že jo?
- Uvážeme 15cm smyčku… - Prostě něco k puse.
K puse?
Jenže víš co,
když to povede k ruce…
Tak pojedeš jenom s jednou rukou.
Přesně, a to nechci.
Takže chceš tohle vést k puse?
Jo, přesně. Adaptujeme tady, jasný?
Lyžaři někdy používají naviják, aby dosáhli rychlosti na rovném terénu.
Lyžaři bez postižení se lana drží oběma rukama.
Ale Trevor potřebuje ruce na svoje opěry,
tak vyrábíme rychloupínací systém, který provaz připevní k monoski.
A provázek pro uvolnění je takhle krátkej. Dává to smysl?
- Tak jo. Zkusíme to. - Jo.
Jsme na novém území.
Jsi připraven?
Kámo, to je… vzrušující.
Co je, Trevore?
Potím se. Jsem nervózní.
Tys ještě neskákal přes pár plotů?
Ne.
Proč to děláš?
Ještě nikdo to neudělal.
A prostě chci.
Nechám se přitáhnout. Pusou zatáhnu za rychloupínák.
A pak dám tamhleten skok
a přistanu tamhle.
I když jsem ochrnutej,
street nebo urban dělaj jenom lidi bez postižení.
A když jsem na vozíku, lidi se ptaj:
„Ty můžeš vůbec lyžovat?“
Je to sranda, protože lidi vůbec netuší.
Chci se pořád vyvíjet, posouvat hranice
a postupovat dál.
A tohle je podle mě krok tím směrem.
PROFESIONÁLNÍ LYŽAŘ
Jo, Cody!
Jak to vypadá?
Zasekává se to.
Tohle se zasekává.
Můžem ještě jednou?
Máš to? Dobrý?
- Jo. - Jo?
Tak jo. Drž se co nejdýl.
Drž se co nejdýl, zlato.
Jdem na to!
Ty kráso. Kámo.
- To bylo něco. - Přímo na krk, vole.
Upřímně, já…
vím, že na to mám, ale nevím, jestli můj krk zvládne další.
- Jo. - Jasně.
Jestli se na to necítíš, tak je lepší…
Jsem na sebe naštvanej, protože vím, že bych to dal.
Vím to. Dal bych to. Jenom…
Co?
Zítra ráno nebudu moct hýbat ramenem.
Má monoski lítat vzhůru nohama? Ne.
Účelem bylo vrátit lidi k lyžování,
ne lítat vzhůru nohama a dělat salta s 50kilovým kusem kovu.
POHOTOVOST VCHOD
Včera při večeři, už hodinu po tom jsem nemohl…
Pořád mě to bolelo.
Vůbec nemůžu zvednout ruku.
Hrozně to bolí přesně tady,
na klíční kosti nebo na rameni. Je to jedno z toho.
Ramena jsou důležitý, protože jsou v podstatě moje nohy.
Bez nich nemůžu jezdit s vozíkem, abych se mohl pohybovat.
Je to trochu šílený být na vozíku
a najednou šup, jedna ruka je pryč.
Jakože nezávisle na sobě…
Zbytek… půlka těla mi nefunguje.
A teď mi chybí další končetina? Chápeš?
Pak ti funguje jediná ze čtyř končetin!
Rozhodně to je budíček,
ale přestanu dělat to, co dělám? Ne.
Když jsem Barryho poznal na začátku 90. let,
už mu začínala odcházet ramena, už se začal opotřebovávat.
V posledních letech,
i když byl na elektrickém vozíku, byl sám se sebou smířený.
Nebojoval se zraněním,
nebojoval s tím, kým byl,
byl se svou osobností mnohem spokojenější.
V roce 2003 diagnostikovali Barrymu rakovinu močového měchýře.
Doktor Barrymu vysvětlil,
jaký vliv to bude mít na jeho už tak křehké tělo,
že to chemoterapie zhorší.
V tu chvíli už věděli, že je to dost rozšířené.
Rozhodl se, že další léčbu nepodstoupí.
A bylo to.
No…
co na to říct?
Chybí mi. Hodně.
Seznámit se s Barrym a začít s ním podnikat
a stát se dobrými přáteli
bylo vrcholem mého života.
Zlobil by se, že brečím.
Bylo…
Bylo šílené, když jsem se dozvěděl,
a asi o čtyři dny později mi žena říká,
že jsem dostal dopis.
Od Barryho.
Překvapivé.
Dva týdny po jeho smrti.
Tak jo.
„Drazí přátelé,
velkou část mého života tvoří přátelství,
která se v průběhu let vyvíjejí.“
„Jak už mnozí víte, můj život je u konce.
Tvé přátelství je jedno z těch, kterých jsem si cenil,
a chci, abys to věděl.
Trochu mě mrzí, že odcházím o něco dřív, než jsem čekal,
ale neber to jako tragédii.
Žil jsem mnohem déle, než bych před 36 lety,
po havárii vrtulníku, předpovídal.
O své děti se nebojím,
vydaly se na své vlastní cesty
a jde jim to s neuvěřitelným stylem a elegancí.
Byl jsem zaplaven láskou, měl vzrušující kariéry,
život plný dobrodružství a všechno, co jsem kdy chtěl.
Nic jsem nepromeškal. Ničeho nelituju.
Mám vás rád.“
Podepsáno: „Barry“.
„Barry.“
A to byl celý on.
Kdybych to mohl říct jeho hlasem, znělo by to nenuceně
a s úsměvem v pozadí.
V nekrologu, který jsem psal pro The American Alpine Club Journal,
jsem se musel zamyslet nad tím,
jaký by byl Barryho život, kdyby neochrnul.
Táta dělil svůj život na dvě části.
První život, který byl před nehodou,
a druhý život, který byl po nehodě,
a až v pozdějším věku
to považoval za jeden život.
Bylo to, jak by řekl, nedílnou součástí toho samého.
Jednou jsem se ho zeptala, která půlka života pro něj znamená víc.
A on řekl, že druhá polovina jeho života.
Tolik se toho naučil a tolik vyrostl.
Dal naději lidem s poraněním míchy po celém světě a pořád dává.
Učil doktory. Učil pojišťovny.
Učil širokou veřejnost,
jak se na postižení dívat novým způsobem, jaký neznali.
Nikdy nebylo jeho cílem být vůdcem.
Stal se jím, ale šlo mu o to, co dělal.
Neprohlásil, že je vůdce a aby ho lidé následovali,
ale dělali to.
Mezi lyžaři žije Barryho odkaz v Corbetově kuloáru.
Ale nechal za sebou mnohem víc.
Ski The Outer Limits je hodně o překonávání hranic
a ochotě věci přetvářet.
A myslím, že posouvání hranic bylo součástí tátovy povahy.
Přiměl lidi přehodnotit zdravotní postižení
a myslím, že svět už nikdy nebude jako dřív.
Barryho odkaz je to, že vzal hrozivou nehodu
a přeměnil ji na úžasný dar
pro všechny, kdo měli podobnou nehodu.
Dal jim naději.
Dal jim něco, co neměli.
5 LET PO ZRANĚNÍ
Je šílené se na všechno ohlídnout.
Jsem hrozně vděčný, že…
jsem dnes tam, kde jsem.
Nevíš, co máš, dokud to není pryč, tak to je.
Ale když se ohlédnu,
jsem zraněný, jsem na vozíku
a dělám víc než většina lidí bez postižení.
Je to jen mentalita. Prostě věci děláš.
Bál jsem se sem vrátit.
Hodně.
Tohle místo mi tolik vzalo
a chci se sem vrátit a dát se do kupy.
Chci ten kruh uzavřít, aby mě už nebolelo srdce.
Vzít ten den, kdy se vám stala nehoda, a jak z toho můžete vyrůst?
Co kdybyste se vrátili k oblíbenému sportu na místě,
které vám navždy změnilo život?
Kolik síly by vám to dalo?
A myslím, že to Trevor vzal jako myšlenku
a dotáhl to na nejvyšší úroveň.
Jedním z Trevorových největších cílů bylo stát se prvním člověkem,
který zvládne dvojité salto vzad na monoski.
A Vail Pass bylo to pravé místo.
Řekl mi: „Mami…
tohle je…
moje hora.
Tady jsem si zlomil záda
a překonám tu…
svoje zranění.
Překonám to, co se stalo, mami.
Dokázal jsem to…
a jsem zpátky, mami.
Jsem zpátky.“
6 LET PO ZRANĚNÍ
Dobrá práce. Jsem na tebe pyšná.
Mrkni na ten skok, mami.
Panebože!
Trevore…
Ježíši!
To si děláš srandu. Kde dopadneš?
Bože, Trevore.
Fíha.
Tamhle je ten skok.
Tak jo, lidi. Mám asi dvě minuty,
než Trevor zkontroluje rychlost.
Pomozte Trevorovi s přípravou,
abych mohl natáčet a jít na svý místo.
- Zastrčit. - Raz, dva, tři.
Na jakým místě se chceš odrazit?
Kde bys to ideálně chtěl dát, bráško?
Já si vždycky rád vyberu, kam mířím.
Jenom musím… až pojedu…
Šup! Víš co, musím zaklonit, a pak držet.
Až to uvidím, chci se ujistit, že budu…
Mít dost času.
To budu. Myslím, že jo, jen se chci ujistit.
Bum, kámo!
- Ano, pane. - Tak jo. Jsem připravenej.
VII. HRDINOVÉ
Tvoje zranění je obrovská věc.
Zavání mýtickým hrdinstvím.
Chceš být hrdinou?
Faktem je,
že nemáš moc na výběr.
Po smrti části minulosti,
když prošel ohněm zasvěcení
a překonal všechny překážky,
je hrdina připraven ukázat své znovuzrození návratem do světa.
Jsme dvakrát zrození.
Představujeme pro lidstvo jeho největší obavy z katastrofy
a největší naděje na transcendenci.
Vydali jsme se na cestu hrdiny
a nemáme na výběr.
Pro ostatní je naše transcendence důkazem naší hrdinské energie a směru.
Pro nás naše energie a směr vychází z potřeby překonat,
protože není jiný způsob, jak přežít.
Tady Berman. Kontrola stavu, prosím.
Ještě jsme nahoře.
Dej mi vědět, až to bude 30 vteřin.
- Tak jo. - Připraven?
Třicet vteřin do startu. Pak bude pětivteřinové odpočítávání.
To zvládneš.
Všichni připraveni.
Rozumím.
Můžeme.
Dole můžeme.
Nahoře můžeme.
Jo, brácho.
Tak jo.
Start za 5 vteřin.
- Start za pět, čtyři… - Jdem na to.
tři, dva,
jedna. Startuje.
Tři, dva, jedna.
Dal jsem to!
Jo!
Dal jsem to.
- Hustý. - Skvělá práce!
Možná jsem tam nahoře brečel.
- Jsem na tebe hrdá. - Proboha.
Vykoupení, mami.
- Vykoupení. - Vykoupení.
Konečná rada,
závěrečná výstraha a poslední slovo.
Samozřejmě si často svá dobrodružství nevybíráme.
Ta nejlepší dobrodružství k nám přichází sama.
Paralelní trik života s postižením
je vidět všechno jako dobrodružství.
Takové, které obdaří každý okamžik těmi nejdobrodružnějšími vlastnostmi.
Nejistotou a rizikem,
bohatstvím a radostí,
rozvahou a odvahou.
Pro sebe i pro ostatní ztělesňujeme
skutečnost a strach z neštěstí.
Když tento obraz posílíme, přizveme soucit a smutek.
Budeme-li postupovat rychle, budeme inspirací pro všechny.
Neměli bychom se bát inspirovat.
Svět to zoufale potřebuje.
A my potřebujeme zažít neobyčejné dávání.
Náš dar světu
je darem světa…
nám.
Všichni,
s postižením i bez,
by měli vzít peníze a utíkat.
Barry Corbet.
Lookout Mountain, Colorado. 1980.
VĚNOVÁNO BARRYMU CORBETOVI (1936-2004)
A VŠEM, KTEŘÍ UTRPĚLI PORANĚNÍ MÍCHY A NAŠLI NOVÝ SMYSL ŽIVOTA.
AŽ SKONČÍ S PROFESIONÁLNÍM LYŽOVÁNÍM, TOUŽÍ TREVOR NAJÍT NOVÝ SMYSL ŽIVOTA
JAKO MOTIVAČNÍ ŘEČNÍK, KTERÝ SDÍLÍ SVŮJ PŘÍBĚH S OSTATNÍMI.
NA PODPORU TĚCH, KTEŘÍ HLEDAJÍ SMYSL ŽIVOTA PO TRAUMATICKÉM ZRANĚNÍ,
NAVŠTIVTE WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Překlad titulků: Zuzana Stifterová