Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
SPEAK FRA BOGEN OPTIONS
SKREVET AF BARRY CORBET, 1980
EN HISTORIE
Engang
kom en person alvorligt til skade.
Faktisk så alvorligt,
at personen led af lammelse
og tab af mange kropsfunktioner, man normalt tager for givet.
Desuden
stod den tilskadekomne over for et liv i kørestol,
oplevede en katastrofal forstyrrelse af personligheden,
var ekstremt nervøs for fremtidige forhold med familie og venner
og havde ingen indkomst.
Et dilemma var indlysende.
At klare sig eller ej.
At klare sig betød at arbejde og lege og leve og elske, som om intet var sket.
Men der var sket noget.
Vi er de rygmarvsskadede.
Vi er kommet alvorligt til skade.
Og mange af os ved ikke, hvordan vi skal leve sådan her.
Det er derfor rigtig godt,
at verden er fuld af mennesker med skader som vores,
som klarer sig,
og som er glade for det,
og som giver lige så meget til menneskeheden,
som de tager.
LEVER MED RYGMARVSSKADE
JACKSON HOLE, WYOMING FIRE ÅR EFTER SKADEN
Velkommen til toppen af Corbet's.
Det er helt fantastisk heroppe.
For dem, der står på ski i Jackson, kigger man på dalen og bjergene
og tænker: "Nu er jeg ankommet."
Man træder ud af liften, og stedet er fuldkomment betagende,
og at være en del af begivenheden er utroligt.
Lad os tale om Corbet's på Jackson Hole Mountain Resort.
En af de mest ikoniske bjergkløfter.
Sikke et fantastisk sted.
Det bliver ofte valgt
som et af de stejleste, farligste og mest ekstreme skibakker i hele USA,
endda i hele verden.
Vi har 24 atleter herude.
Konkurrencen består af to løb.
De behøver ikke udføre begge løb, hvis de ikke vil.
Der er ni kvinder og femten mænd i dag,
og det er både skiløbere og snowboardere,
og alle deltagerne konkurrerer sammen.
Kvinder er adskilt fra mænd, men skiløbere og snowboardere er sammen.
Der er ingen dommere. Det bedømmes af deltagerne.
Lad os komme i gang.
Lad os komme op til toppen af Corbet's. Vi er klar.
Kings & Queens of Corbet's.
Kings & Queens of Corbet's
er en unik begivenhed på Jackson Hole Mountain Resort.
Det er en ski- og snowboardkonkurrence, der hylder det grænsesøgende.
Corbet's er symbol for Jackson Hole Mountain Resorts.
Det er Everest for mange skiløbere og snowboardere.
Når man tager i liften, stiger man 1.200 meter på 12 minutter
Man er på vej derop, og så kommer man over klippen.
og der er en hængende snemark og wow:
Her er Corbet's, og man kigger på den og det er bare: "Wow…"
Den er så voldsom.
Der er store fjeldblokke. Superskarpe sten.
Det er så stejlt, at når man kigger ned,
ser det ud, som om man står på anden sal i en bygning.
I dette dødsfyldte klippeområde
er der én rute igennem, og det er Corbet's Couloir.
Det er seriøst.
Dem, der siger, de er gode skiløbere, kan man vise Corbet's munding:
"Vil du stå på ski her?"
Næsten alle vil sige:
"Nej, ellers tak."
Jeg havde aldrig set ham før.
Jeg vidste ikke, hvad han skulle. "Han skal bare se på."
Da jeg kommer derhen…
Og jeg ser ham snakke med nogen, og jeg tænker: "Åh nej, skal han deltage?"
I ved: "Okay, sejt."
Og så bliver jeg bedt om at hjælpe med at skubbe ham op ad bakken.
Da man så, hvor langt han blev skubbet op, før han gik i gang,
tænkte jeg: "Han kaster sig virkelig ud i det."
Før konkurrencen ringede Trevor og jeg sammen, og han sagde:
"Jess, jeg vil køre hurtigt ned ad Corbet's fremspring."
Jeg spurgte: "Okay, hvor langt vil du køre?"
Og han sagde "Mindst 30 meter." Og jeg sagde:
"Okay."
Er I med?
Det kan hjælpe, hvis jeg skubber dig.
Som sportsudøver tænkte jeg: "Det vil være så fedt! Lad os gøre det."
Som arrangør af begivenheden tænkte jeg: "Hvad sker der, hvis det går galt?"
Det kan gå galt for alle.
Folk har brækket ryggen i Corbet's Couloir ved at slå kolbøtter ned ad bjerget.
Jeg var meget nervøs.
Han havde lige fået en rygmarvsskade.
Skulle jeg lade ham deltage i konkurrencen
og se ham dø?
På det tidspunkt var jeg usikker.
Jeg besluttede at gå op og tale med ham og give en vurdering af det.
"Skal jeg tale ham fra det her lige nu?"
Og jeg sagde: "Det her er ret svært.
Har du styr på det?"
Han så mig lige i øjnene uden at tøve, og han sagde "Jeg har styr på det."
"Okay.
Hvordan kan jeg hjælpe dig?"
Hej, Travis.
Den sigter jeg efter.
- Den her? - Jep.
- Jeg kan hjælpe dig med at få fart på - Fedt. Tak.
Når man har fart på i Corbet's Couloir, er det blindt.
Han kan ikke se, hvad Travis og de andre sportsudøvere kunne se,
fordi han næsten ligger ned.
Fidusen er,
at man kommer ind og man kigger på bjerget.
Og jeg vil lande lige der.
- Er du med? - Ja.
Her. Lad mig dig et fuldt…
Hvis man ser nogen af skiløberne eller snowboarderne før de løber,
vil man se alle gå hen til kanten
og tilbage igen.
Hen til kanten.
Kigge ned på landingsstedet. Gå tilbage.
For man vil ikke overraskes over udsigten i luften.
Jeg giver dig fart på.
Jeg lader dig ikke gå over kanten, men det er godt med fart på.
Travis skubbede ham og stoppede lige før kanten.
Det virkede lidt upassende.
Da jeg så Trevor træne tilløbet, blev jeg mig mere og mere nervøs,
for det var tydeligt, at han ville ramme lige på og hårdt.
Han var klar til at hoppe.
Tre, to, en, nu!
Han pegede sin ski ned ad bakken.
Han var langsom.
- Jeg tror… - God beslutning.
- Mere fart på. - Ja.
Meget mere fart.
- Jeg har brug for mere fart. - Ja. Sådan.
Det gjorde folk nervøse igen.
"Åh, pis. Okay."
"Nej, han gør det."
"Okay, måske."
Vi skubbede ham tilbage til et startpunkt, der var endnu længere oppe.
Nok længere oppe end alle andre.
Jeg sagde noget i retning af:
"Trevor, er du sikker på, at du vil gøre det her?"
Ni ud af ti gange er det sådan, at hvis nogen ikke tror på, de klarer det,
klarer de det ikke.
Og så…
- Er du sikker på det her? - Ja.
Han var meget viljefast: "Jeg skal gøre det her."
Der var helt stille.
Jeg stod dernede med vores vicedirektør og vores sikkerhedschef.
Og jeg var nervøs.
De kiggede alle på det letteste sted, og jeg tænker: "Han vælger fremspringet."
Hvad synes du?
Jeg sagde noget i retning af:
"God fornøjelse. Vi ses på den anden side."
Det var faktisk: "Vi ses på den anden side
af det her paradigmeskift, som du skal til at foretage."
Og han nulstillede.
Annoncerede hoppet.
Tre, to, en, klar!
Resten er legendarisk.
Du godeste.
Ja!
Det var helt vildt.
Ja, makker!
Ja!
Wow.
Alle ville bare røre ved ham.
For at tage del i det magiske, der lige var sket.
Kan du fortælle os, hvordan Corbet's fik sit navn?
Kan du minde mig om det, for…
Var han den første på ski der?
Med tiden glemmer folk det.
Der er mange historier om Corbet's Couloir i Jackson Hole,
men jeg ved ikke meget om Barry Corbet.
Som barn stod jeg på ski her,
men jeg ved ikke, hvad der skete med Barry.
Vil du have den ægte historie, eller den, vi fandt på?
Jackson Hole var…
Vi troede, at Vail var fedt, indtil vi så Jackson Hole.
Det var et smukt, charmerende sted.
Jeg mødte Barry i august 1959.
Dengang underviste han i skiløb på byens skibakke om vinteren.
Paul McCollister, der grundlagde resortet, var Barrys og min ven.
Den dag, jeg tog derop med Paul og Barry,
var en klar dag med blå himmel, og sneen var vidunderlig.
Og vi kiggede på forsøgsgrundene
og havde picnic og kiggede op på det, der senere blev Corbet's Couloir.
Og Barry kiggede derop og sagde: "En dag vil nogen stå på ski der."
"Nogen vil faktisk stå på ski der."
Og siden da har stedet været kendt som Corbet's Couloir.
Jeg kendte ikke til alle hans bedrifter,
før nogen sagde: "Ved du, hvem du taler med?"
BARRYS VEN
"Ja, Barry Corbet."
Og de sagde: "Kender du ham?"
Han var nærmest overmenneskelig.
Han var den første til at bestige Mount McKinley.
Han var den første på de to højeste tinder i Antarktis, Mount Vinson og Mount Tyree.
Sammen med andre.
BARRYS DATTER
Ja, for sin tid var han en rigtig dygtig bjergbestiger.
Han var bogstavelig talt Camel-manden.
Han kunne aldrig slippe væk fra det billede. Det er overalt.
Jeg har et på badeværelset her.
Da jeg mødte Barry, var det på Everest.
MEDLEM AF USA'S EVEREST-TEAM I 1963
Ekspeditionens hovedmål var at få den første amerikaner på Everest.
Det var ikke for at bestige en ny rute.
Men Barry og jeg havde den samme lidenskab.
Vil ville gøre noget nyt på bjerget.
De fleste bjergbestigere vil gerne være de første,
og det var West Ridge.
Det var det højeste bjerg i verden,
og den del af det var ikke blevet besteget.
På det tidspunkt i ekspeditionen
sagde Barry: "Det bør være Hornbein og Unsoeld.
I er ikke helt unge længere, og jeg kommer tilbage igen en dag."
Og Barry slæbte tingene op til den næste lejr,
mens de gik videre og nåede toppen.
Det var den første bestigning af West Ridge.
Jeg vil på vegne af alle i USA udtrykke vores påskønnelse
for denne vidunderlige indsats fra vores landsmænd.
Vi er stolte over at byde dem velkommen i Det Hvide Hus.
Han var meget kreativ,
og at bestige bjerge var hans lidenskab, men han havde brug for noget mere.
Og film var det helt rette.
Da Barry kom tilbage fra Everest, sagde jeg: "Lad os lave film sammen."
Vi lavede den første Jackson Hole-film.
Jeg blev freestyle-skiløber på grund af de to berømte film:
Ski the Outer Limits
og The Mobius Flip.
Barry tog derop, og de lavede de første store saltoer i bjergkløften.
Og det begejstrede mange,
for ingen var klar til at stå på ski der eller lave saltoer.
Det skabte vores karriere.
Dette er de yderste grænser.
En flyvetur ud i rummet.
Han rækker ud efter sin skygge.
Der er poesi i den måde, den er filmet på og fortællerens ord.
Og de gjorde ting, som ingen i verden havde set.
For et barn som mig og i hele verden inspirerede det folk til at tænke:
"Ja, det vil jeg gøre. Jeg vil flyve.
Jeg vil stå på ski ved den yderste grænse."
Det, der var umuligt i går, er dagens absolutte grænse.
I morgen vil det være helt normalt.
- Er det ham? - Hvad så?
Er du okay?
Der er dig og Ashley.
Med sin mor.
Det her er et godt billede.
- Mig og Ash. - Der er Trevor.
- Med sin far. Og hans sparkedragt har… - Athlete's Corner.
- Athlete's Corner på numsen. - Min fars sportsbutik.
Min mor og far.
Og så blev det til en skateboardbutik og en snowboardbutik.
Trevor elskede snowboarding.
Man så kun hvide tænder…
TREVORS MOR
…og skibriller, da han var barn.
Han kom ikke engang ind for at spise. "Nej, jeg vil gøre det igen."
Som barn havde mine forældre travlt med at drive deres butikker
og træne til maraton.
Mine forældre var meget fraværende.
Jeg drev to forretninger. Tolv timers dage seks dage om ugen.
Ja, det var meget udfordrende. Der var mange udfordrende øjeblikke.
TREVORS FAR
Mine forældre gik fra hinanden, da Trevor var fem år gammel.
Jeg tror, at Trevor havde det svært med skilsmissen, og at min mor rejste.
TREVORS SØSTER
Meget svært.
Fra vi gik i tredje eller fjerde klasse,
flyttede vi nok hvert halve år.
Vi var ikke rige,
så vi lejede det tredje værelse ud for at få flere penge.
Men det ser godt ud. Det er rent, og det er indrettet pænt.
Som om en ægte familie bor der.
Vi boede kun i kort tid i alle de huse, vi boede i.
Som barn vidste jeg ikke bedre.
Jeg vidste ikke, hvordan en normal familie var.
I high school fik han ikke meget støtte af sin familie.
Han var som en bror. Han flyttede fra hus til hus…
TREVORS VEN
…sov på sofaer og gik ikke til noget efter skole,
så det var: "Lad os drikke os fulde og ryge os skæve."
Jeg vidste ikke, Trevor havde et misbrug af smertestillende medicin.
Men så sagde han til mig: "Mor, jeg har et problem.
Jeg tager piller, fordi jeg er deprimeret."
På det tidspunkt vidste jeg ikke, hvad jeg skulle gøre.
Jeg kunne ikke komme ind på Keene State. De sagde nej.
Måske community college, men jeg havde ingen planer for mit liv.
Jeg vidste ikke, hvor jeg skulle bo og arbejde.
Da jeg voksede op i Keene, ville alle ud af Keene efter high school.
Der var intet her for Trevor.
Og så tog Ashley til Colorado.
Da han så, at Ashley flyttede,
og han så, hvor glad Ashley var i Colorado med bjergene og med snowboarding,
tænkte han:
"Nu flytter jeg."
Ashley sagde: "Trevor, få et VVS-job."
Og Trevor flyttede til Colorado og tænkte: "Det her er, hvad jeg vil gøre.
Jeg vil arbejde med VVS. Jeg bliver autoriseret VVS'er."
Og han var godt på vej…
…lige før sit uheld.
ASPEN, COLORADO MAJ 1968
Barry var færdig med at filme Ski the Outer Limits.
Og vi skulle til Aspen og filme et møde for Det Internationale Skilærerforbund.
Jeg husker tydeligt, at han var på vej derop,
og så blev jeg meget nervøs, og jeg havde en nagende følelse.
Og jeg stirrede bare på telefonen i to eller tre timer, og så ringede den.
"Der er sket en forfærdelig ulykke. Det er Barry."
Far talte aldrig om, hvordan han kom til skade.
Min mor talte heller ikke om det.
Det var nogle meget svære dage.
Folk ville ikke mindes om dem.
Barry filmede skiløberne, og det var midt på dagen,
så terrænets bakker var ikke tydelige for piloten.
Solen blændede.
Barrys sikkerhedsbælte sad løst, så han kunne læne sig ud
over siden af helikopteren og filme.
Helikopterpiloten ramte en bakketop og begyndte at hoppe.
Og under et af de hop, brød Barry igennem sikkerhedsbæltet
og fløj lige ud ad døren.
Vi var skræmte ved tanken om, at Barry ville dø.
Vi var sikre på, at han var død.
Og de fik ham til Denver på Craig Hospital.
Og de holdt ham i live.
Jeg besøgte ham, mens han stadig var på hospitalet.
Han havde nogle krykker,
og han bad mig om at hente dem til ham, og det gjorde jeg.
Og sygeplejersken kiggede på dem og sagde:
"Dem kommer han aldrig til at bruge."
Og så begyndte hans liv som rygmarvsskadet.
VAIL PASS, COLORADO FEM ÅR EFTER SKADEN
Det er første gang, jeg er her siden ulykken.
Og jeg var helt sikkert bange for at komme tilbage.
Stedet er vigtigt for min helbredelsesproces.
At få en afslutning og være okay med det og acceptere min skade.
Jeg mistede alt heroppe.
Jeg skal vende tilbage hertil
for at komme videre og nå mine mål,
og et af de mål er at stå på ski her på Vail Pass.
VAIL PASS, COLORADO 15. NOVEMBER 2014
VINTERDÆKREGLER PÅ VAILL PASS
Den dag, hvor Trevor kom til skade,
tog min bror, Trevor og jeg til Vail Pass.
Vi parkerede og tog vores udstyr frem
og begyndte at vandre ved siden af snescootersporet.
TREVORS VEN
Vi gik 100-150 meter.
Og en fyr på en snescooter fortalte os, at der var et skihop længere oppe.
Da vi kom til skihoppet, så det ikke så vildt ud.
Jeg var ikke bekymret for, at nogen os skulle hoppe der.
Jeg hoppede først,
så min bror,
og Trevor til sidst.
Det var blevet mørkt,
og jeg startede
og tog snescootersporet.
Og jeg så ham.
Så snart han hoppede, var det en mærkelig vinkel.
Og jeg fløj gennem luften som Superman.
Jeg ville ikke lande på nakken, så jeg bøjede nakken og landede på ryggen.
Mit board og mine støvler klaskede sammen som en taco, og jeg hørte et smæld.
Nogen ringede…
…og jeg var midt i en bilhandel og i gang med forhandlinger
og ville normalt ikke have svaret.
Men jeg svarede.
"Trevor er kommet til skade. Han kan ikke mærke sine tæer."
Jeg sagde:
"Giv mig Trevor."
"Trevor, rejs dig.
Du må ikke tage pis på mig."
"Far, jeg kan ikke bevæge tæerne."
Jeg kan huske, jeg lå der.
Jeg tænkte på min kæreste,
min søster, på at fortælle det til mine forældre og min chef
og på ikke længere være VVS'er eller gøre de ting, jeg elskede.
Og jeg så på mine fødder, og jeg vidste det bare.
Vi ringede efter hjælp, og der blev sendt et redningshold.
Men da uvejret var ret voldsomt,
sagde de, det ville tage mindst en time, og at en af os skulle møde dem.
Jeg havde ikke så meget adrenalin længere, og min ryg gjorde voldsomt ondt.
Tiden gik langsomt.
Jeg var bange for ikke at blive fundet, og at jeg ville fryse ihjel.
At ingen var på vej.
Fra da han styrtede ned, til redningsholdet var på stedet,
gik der to en halv eller tre timer.
Eftersøgningsholdet var til fods.
Min bror ringede to gange: "Trevor fryser. Han har mange smerter."
Jeg sagde: "Vi er på vej. Vi efterlader jer ikke."
Jeg tænkte ved mig selv: "Luk ikke øjnene, Trevor.
Luk ikke øjnene."
Jeg tænkte, at jeg aldrig ville vågne op igen.
Hør her.
Der er sket noget svært for os begge…
I. FORVENTNINGER
…og ingen af os kan lide det…
…selvom du mærkværdigvis vil møde mange af os,
som siger, at vores liv er blevet bedre efter ulykken.
Mærkeligt.
Alligevel…
…tager det nok ikke lang tid for en, der har brækket ryggen eller nakken,
at indse, at der er store forandringer på vej.
Og at ingen har noget valg.
Jeg fik en ven til at køre mig hen til hospitalet.
Da jeg kom, ventede vi. Og jeg spurgte receptionisten:
"Hej, hør her,
der er en fyr på vej fra Vail Pass.
Ved du, hvornår han ankommer?"
Og hun sagde: "Åh, det er en kode et-eller-andet.
Det er ret alvorligt.
De er nok her om halvanden time."
Og jeg sagde: "Okay, jeg venter.
Vil du sige, når han er ankommer?"
Og jeg kan huske,
at da han ankom,
så jeg ham, og…
…han tog min hånd, og jeg så på røntgenbilledet,
og han sagde: "Det skal nok gå. Det skal nok gå alt sammen.
Jeg elsker dig."
Jeg kan ikke huske, at jeg sagde det til min søster eller tog hende i hånden.
Men jeg fik tårer i øjnene af at høre det nu.
Og det…
Jeg viser hende hver dag, at det nok skal gå. Og min familie.
Og folk, der elsker mig, og dem, der er tæt på mig.
Det, der skete, er noget lort, men det skal nok gå.
Og det vil jeg bevise hver dag.
At se Trevor ligge der på hospitalet var meget svært.
Det var svært for mig at se min søn så skadet.
Som forælder ønsker man aldrig, at sådan noget her sker for ens barn.
Og jeg var bange og bekymret for, hvordan hans fremtid ville blive.
Jeg knuste ryghvirvlerne T11 og T12, punkterede min rygmarv
og min ryg var vredet 90 grader ad led ind i min mave.
Jeg har to 12 tommer-stave og 12 skruer i ryggen.
Og de sagde til mig: "Aldrig i livet.
Du kommer aldrig til at kunne bevæge dig igen,
gå igen eller noget i den stil."
På Craig Hospital er det mest almindelige spørgsmål:
TREVORS PSYKOLOG PÅ CRAIG HOSPITAL
"Kommer jeg mig helt?"
Der er folk, der bliver indlagt her, som føler, at deres liv er forbi.
Okay, tæer. Bevæg jer.
Bevæg jer.
Kom nu. Bevæg jer, tæer.
Bevæg jer, tæer.
Kom nu, storetæer. I kan godt.
Det er et familieanliggende.
Og forskningen viser tydeligt, at folk med gode pårørende
og tætte familier får bedre resultater.
Vi var lidt fjerne på det tidspunkt,
og jeg tror,
at jeg satte en mur op.
Jeg trak mig tilbage, når jeg var omkring ham.
Min mor havde svært ved at se Trevor, når han fik fysioterapi.
Hun sagde: "Jeg kan ikke være her," og rejste sig op og gik.
Jeg tror, at det påvirkede Trevor negativt.
Når man bor på en rehabiliteringsklinik, er hver eneste dag vigtig.
På Craig Hospital
er der næsten 100 mennesker med lignende skader,
som har forskellige forløb,
men man kæmper sammen for at opnå det bedste resultat for hinanden.
Man har seks måneder til to år til at få nerveaktiviteten tilbage,
og vores mål var, at jeg skulle gå.
Kom nu.
Det er svært for mig at gøre det.
En dag ad gangen.
Jeg tror, at det var første gang, at Trevor var motiveret til at gøre noget.
Han ledte efter nye måder at udfordre sig selv på hver eneste dag.
Ja, der er det venstre ben. Kan du se?
Jeg kan løfte det. Klar, højre ben?
Mere kan jeg ikke, men det venstre ben er ret godt. Og stop.
Jeg brugte det, jeg kendte som sportsudøver.
Jeg tænkte: "Hvordan gør jeg det her til en sport?"
Jeg kan huske, da jeg mødte Trevor på Craig Hospital.
Terapeuter kom til mig og sagde:
"Han kører i femte gear.
Det er for tidligt. Han skal ned i andet gear.
Hvordan får vi ham til at sætte tempoet ned?"
Hvad så, kamera?
Jeg er på vej hen i sollyset.
En af de vigtigste ting, der sker med en rygmarvsskade,
er, at folk sætter det første mål: "Jeg vil gå."
Og ja, vi vil alle gå.
Men genoptræning skal bygge på mindre mål.
Hvad sker der, hvis det er dit eneste mål, og det ikke går i opfyldelse?
Det er rimeligt at advare om, at mange af os synes,
at de første uger efter udskrivelsen var de sværeste af alle.
Svære tider.
Mens hospitalet trænede dig i at gå på wc og trænede din mobilitet,
blev det også din overbeskyttende mor,
som elskede dig på trods af dine fejl,
både de ægte og de indbildte.
Det behagelige refugium kan være svært at forlade
i forhold til de skarpe kanter ude i det virkelig liv.
Spørg dig selv, om du vil leve eller dø.
Mange mennesker med rygmarvsskader
har fortalt mig, at de har overvejet selvmord,
ofte lige efter ulykken.
De var alle, selvfølgelig, stadig i live, da jeg mødte dem.
En måned efter at Trevor forlod Craig Hospital,
ramte han et lavpunkt.
Min mor fortalte mig, at Trevor kørte galt med bilen med vilje,
og hun var dybt bekymret.
I et stykke tid var jeg meget nervøs for hans fremtid,
fordi jeg vidste, at han ville få brug for smertestillende medicin.
Jeg var bange for,
at han igen ville få et misbrug af receptpligtig medicin.
Pillerne har helt sikkert bedøvet mig i forhold til meget af livet.
Jeg prøvede bare at glemme alt det, jeg plejede at kunne gøre.
Og da jeg begyndte at bruge stoffer og feste,
følte jeg mig bare følelsesløs.
Jeg var ligeglad med alt.
Vi var oprigtigt bekymrede for ham.
Jeg var ikke længere i billedet. Mine forældre var rejst hjem.
Han havde ingen andre.
SEKS MÅNEDER EFTER SKADEN
Jeg flyttede hjem til Max
og sov på hans sofa i et par måneder.
Huset var ikke beregnet til nogen med et handicap,
især ikke til nogen med en kørestol.
Det eneste badeværelse var på anden sal.
Hver anden dag gik jeg op ad trappen, et trin ad gangen på numsen,
så jeg kunne gå på toilettet.
Jeg havde det ikke godt.
Det var nok mit lavpunkt.
Det var den sværeste tid for ham.
Først sagde han: "Jeg vil gå igen."
Men sådan var hans situation ikke i virkeligheden.
Lige meget hvor hårdt han arbejdede på at kunne gå igen,
ville det ikke nødvendigvis ske, uanset hvor meget han prøvede.
Han havde ikke vænnet sig til, hvordan virkeligheden så ud nu.
Hvordan vil du forsørge dig selv? Hvor vil du bo?
Hans VVS-ting gik fint,
men efter ulykken bliver du ikke VVS'er.
Hvad vil du nu gøre?
Det var en stor bekymring for mig. Kæmpestor.
Talte du med ham om det, eller…?
- Ja. - Hvordan gik det?
Ikke godt. Slet ikke godt.
Det var ikke en nem begyndelse.
Det var en svær tid, hvor Barry forsøgte at få styr på lortet.
Han kunne ikke stå på ski eller klatre.
Han kunne ikke gøre noget.
Det vigtigste i hans liv var væk.
I 60'erne var der hindringer i forhold til at være i lokalsamfundet.
Folk følte virkelig, at livet var forbi.
Et traume er en forandring.
Livet er forandringer.
Og hvis man ikke udvikler sig med den forandring,
er man stillestående
og stagnerer, og sådan var Barry ikke.
Barry var indbegrebet af omskiftelighed.
Far var fantastisk på den måde.
Han blev smidt i ilden og kom ud af den formet på en ny måde.
Han fandt altid en måde at finde styrke på
og finde en måde at håndtere skiftende omstændigheder på.
I 1980 udgav min far bogen Options.
Han besluttede at interviewe folk i hele landet med rygmarvsskade,
og bogen samlede alle disse menneskers historier
sammen med hans egne historier.
Når jeg så patienter, gav jeg dem denne bog,
og jeg sagde: "Når du har læst nogle af fortællingerne,
kan vi mødes og snakke sammen.
Lad os se, hvordan det hjælper dig med at forestille dig,
hvem du er, og hvor du skal hen."
Han skrev bogstaveligt talt bogen om,
hvordan man kan leve og trives med en rygmarvsskade.
Den påvirkede folk i høj grad.
Den er grundlæggende
i forhold til begyndelsen, hvor folk skrev om handicap,
og hvordan det er at leve
og trives med en rygmarvskade.
På samme tid som Options skabte han to ledsagefilm,
Changes og Outside.
Jeg ville vise nye rygmarvsskader
hvordan gamle rygmarvsskader lever tre år, fem år, ti år, tyve år
og endda 35 år efter ulykken.
Jeg ville besøge folk i hele landet.
Folk med skader som mine og meget værre end mine
og se, hvordan deres liv var.
Derfor rejste jeg ud
på jagt efter rygmarvsskader i USA.
Han viste så mange, der havde gjort utrolige ting
på trods af deres rygmarvsskade.
Fælles for dem var, at alle og enhver af dem
måtte genopfinde sig selv for at have et kreativt, meningsfuldt liv.
Jeg tænker gerne, at før jeg blev lammet, var der 10.000 ting, jeg kunne gøre.
Og nu er der 9.000.
Så jeg kan enten fokusere på de tusind, jeg har mistet,
eller de 9.000, der er tilbage.
Og det ironiske er,
at ingen af os i vores liv kan gøre flere end 2-3.000 lige meget hvad.
III. VALG
Jeg vil ikke fortælle dig, at livet bliver lettere
eller valgene enklere,
eller at rygmarvsskader på nogen måde er gavnlige
for ens mentale og fysiske helbred,
for det er slet ikke sandt.
Men jeg vil fortælle dig,
at denne enorme ulempe kan man overleve med,
leve med, elske med, grine med,
overvinde, dele, overkomme,
og at du ikke er blevet frataget et valg.
Du har mange muligheder.
Du kan være okay, hvis du vælger at være okay.
Fremtiden,
selv om det er ufatteligt,
er din.
Jeg har ikke tal på, hvor mange der har sagt:
"Rygmarvsskaden var min åbenbaring.
Det var min begyndelse på at omprioritere mit liv.
Hvem er jeg?
Hvem er jeg nu?"
Jeg var Trevors første skilærer på Adaptive Sports Center i Crested Butte,
da han kom med Craig Hospital i februar 2016.
Trevors viljestyrke og mangel på frygt
skilte sig ud fra alle andre, som jeg nogensinde har undervist.
Han havde mål fra begyndelsen.
Den første dag talte Trevor om at stå på ski og offpiste-ski på Vail Pass,
og om at hoppe ud fra klipper.
"Hvor kan vi hoppe henne? Hvad med boxen derovre?"
Vi tillader normalt ikke, at folk hopper,
men hver gang jeg kiggede væk, lavede han et hop fra et eller andet.
15 MÅNEDER EFTER SKADEN
Den tur ændrede mit liv.
Bare sådan: "Wow!" Man bliver begejstret: “Okay. Hvad så nu?"
Og man spørger: "Må jeg gøre det?"
Han var begejstret. Det var første gang, at jeg havde set ham lykkelig i lang tid.
Siden jeg kom til skade ved at snowboarde
for et år og tre måneder siden på toppen af Vail Pass…
Jeg sad der i tre en halv time i en snestorm fra kl. 16:00 til 19:30.
Jeg havde aldrig troet, jeg kunne være tilbage, hvor jeg er i dag.
At komme tilbage på bjerget igen betyder,
at der ikke er nogen ord, der kan beskrive følelsen.
Det vil være en stor del af mit liv fremover.
Jeg tog på den tur, og jeg indså,
at jeg ikke vil vente hele mit liv på at se, om jeg får mulighed for at gå.
Jeg vil give mig i kast med andre ting.
Posttraumatisk vækst er en persons evne til
at opleve et traume
og bruge det til at foretage positive ændringer i livet.
Hvordan kan en tragedie
forvandle sig til muligheder?
High Fives inviterede ham med på en skilejr ved Lake Tahoe,
og det var der, hans forhold til Roy blomstrede.
High Fives er en landsdækkende nonprofitorganisation
med en mission om at forhindre livsændrende skader
og give ressourcer og håb, hvis de sker under udendørssport.
Når High Fives giver et legat, skal man sætte mål,
så vi kan se, hvordan legatet hjælper ens fremskridt,
og man bliver ved med at opnå en bedre livskvalitet.
Trevors største mål, da han begyndte at stå på sitski,
var at blive udtaget til de Paralympiske Lege.
Kom så, Trev.
Kom så.
Efter tre eller fire måneder med træning
konkurrerede han allerede om en plads på holdet.
Sølvmedaljen går til USA's "Baby" Trevor Kennison!
Han flyttede til Winter Park og begyndte sin tredje vinter,
og så besluttede han sig for at stoppe med skiløb.
Mange af os spekulerede på hvorfor.
Jeg stoppede med skiløb, fordi jeg elskede at hoppe af klipper og rails og alt andet.
Jeg ville stå på ski på hele bjerget.
Trevors liste over mål var mere end bare at komme på det paralympiske hold.
Han ville lave en baglæns salto fra et rail.
Han ville hoppe ind i Corbet's Couloir. Han ville deltage i X Games.
Han ville stå på sitski ved Vail Pass og lave den første dobbelte baglæns salto.
Jeg sagde: "Hold dig til skiløb.
Det er der penge i."
Man han gjorde, hvad han ville. Han ville freeski.
Min far og min søster og endda Roy grinede lidt,
da jeg sagde: "Ja, det er det, jeg vil.
Jeg vil finde sponsorer og skabe en karriere."
Jeg sagde: "Søde ven,
skab dig først en sikker karriere,
og så kan du bygge ovenpå den,
fordi det her er kortsigtet."
Hvad var svaret?
Hans svar til det var…
…intet svar.
Jeg tænkte: "Op i røven med dig, far, for jeg gør det her."
Det er videoen, der tager skiverdenen med storm.
En sitskiløber, der starter fra toppen af bjerget i Jackson Hole, Wyoming.
Trevor Kennison bor i Colorado.
Tag med Kennison på pisterne
og se, hvad han gør med den nyfundne berømmelse.
Jeg sad og så ESPN.
Det her er Trevor Kennison, der ikke kan stå på ski,
undtagen i den anordning, han har…
Trevor Kennison? Det er mit barn!
Hold da kæft!
Efter Corbet's ændrede hele mit liv sig.
Folk genkendte mig.
Trevor gjorde større og større ting.
Som vovehals inspirerer han andre, både dem med og uden funktionsnedsættelse.
Jeg elsker at lære. Jeg elsker at skubbe til grænserne.
Fandeme ja, Trev!
Trevor satte barren højere, end det var set før.
Han gjorde hurtige fremskridt med sitskien.
Du godeste!
Det her er Trevor Kennison, og han er med os her i dag.
Han er stort set professionel. Du er ret berømt lige nu.
Du har gjort store fremskridt de sidste par år.
- Ingen har gjort det her før, vel? - Nej.
Hvordan har det påvirket dig?
Jeg har fået håbet tilbage i mit liv de sidste to-tre år
i forhold til at se fremad og leve livet fuldt ud.
Han er altid så positiv i sin tilgang og har et positivt sind.
Den første gang jeg stod på ski med ham, hoppede han seks meter.
Jeg husker det tydeligt.
Han sagde: "Jeg vil hoppe 30 meter, ligesom de gør i X Games."
Nu til X Games og noget, som ikke er set før.
Trevor Kennison er den første para-atlet, der vil forsøge et Big Air-spring.
Kom så!
En fortælling om ren vilje og beslutsomhed.
Han skubber til grænserne, og han er klar til at gøre det igen.
Trevor Kennison skriver historie i dag.
Den første para-atlet, der vil forsøge et Big Air-spring her i Aspen.
Han springer. God balance. Et kæmpe spring!
Åh, det var så tæt på!
Han kom til den nederste linje, men holdt ikke fast.
Er du okay?
Ja, for en sikkerheds skyld.
Hvad skal du? Er det en efterundersøgelse?
Nej, jeg prøver at få en MRI-rygscanning.
Sitskiløb er en god sport.
Ligesom enhver form for skiløb,
når man begynder at udføre det ekstremt,
bliver det meget farligere.
Når man står op,
sørger knæene for fuld stødabsorbering, hvilket er cirka 90 cm,
og når man bøjer sig fremover, er det en halv meter mere.
De bedste sitski er måske 15-20 centimeter fra jorden.
Hvis man får det forkerte stød,
overføres det direkte til ens rygrad.
Det kan ødelægge en ryghvirvel.
Jeg og andre, jeg kender,
har fået sekundære rygmarvsskader, mens vi var på sitski,
og det er på grund af stødet.
Lad mig tale som en far.
Hoppene.
Det generer mig.
Han kan lande på nakken, og…
…ingen Trevor mere.
Pis.
Der er to slags mål.
Der er tag-en-dag-ad-gangen-mål.
Og der er de mål, vi ser langt ude i fremtidens mørke,
som vi arbejder hen imod med stor lidenskab.
Dine mål kan åbne døre for dig.
Du behøver ikke gå gennem dørene…
…men de gør vejen lettere, hvis du støder mod en mur.
Er du okay?
Så sæt et mål.
Skab et.
Vælg noget, du ikke har gjort, men kan gøre, og så gør det.
At sætte sig realistiske mål er den vigtigste del af genoptræningen.
Uden mål
får man intet foræret.
Har du hoppet på et rail… Har du hoppet på det her rail i parken?
Nej, men det gør jeg lige nu.
Fem, fire, tre, to, en.
Trevor er på vej.
- Lækkert, mand. - Lækkert, min ven.
- Fandeme ja. - Perfekt.
Yo, kan en af jer spørge over radioen, om jeg må lave baglæns salto nu?
Du bestemmer, hvad du gør.
Trevor siger: "Vær klar til baglæns salto."
- Sig til om ti sekunder. - Ti sekunder.
Okay, ti sekunder.
Kom så, makker. Ja, bro.
- Ti sekunder. - Kom så.
Fem, fire, tre, to, en.
Kom så!
Kom så, for helvede!
Kom så!
- Du godeste! - Kom så!
Det var så let, makker.
Totalt sygt!
- Det var sygt! - Tak.
Godt gået. Du gjorde det, Trev.
Det er vildt. Skiløb for tre år siden…
Ashley, Roy og min far grinede bare af mig,
og nu gør jeg det bare.
Jeg fik en idé for et års tid siden,
og når jeg fortalte folk det, sagde de: "Åh ja, det er en ret…
…en ret skør idé."
En ønskedrøm, mand.
Men det er det med at se det ske i virkeligheden
og få drømmen til at gå i opfyldelse,
hvilket er ret fedt.
- Det er mere end ret sejt. - Det er vildt…
Og vi kan måske tilføje en box i morgen.
Vi kan lave en baglæns salto på den.
1 ÅR SENERE
Ja, det er nok en halv meter større end sidste år.
Hvorfor er du nervøs?
Fordi jeg skal lave en salto på en rail.
Rail til rail.
Jeg gav det ikke 100 %.
Det er sgu vildt.
Hvor landede jeg?
Du landede lige på linje med de orange prikker der. Til højre.
Jeg laver en mere. Samme hastighed, men med mere energi.
Jep.
Det var så sejt.
Det er sådan, at jeg vil lande på et rail.
Det var det, makker.
Der er mange ting, man ikke har kontrol over på det rail.
- Ja. - Det er sådan…
- Det er svært. - Ja.
- Du lander på ti centimeter. - Jeg ved det.
Det bliver nok det mest skræmmende i mit liv.
Skræmmende, men jeg føler mig tryg ved det her.
- Kan du følge mig? - Ja.
Når jeg kommer op på railet, skal jeg bare give min salto fuld fart på.
Du godeste, drenge.
Jeg er sgu nervøs.
- Okay, kom så, drenge. - Ja, Trev.
Okay, lad os gøre det.
- Ja, Trev. - Kører.
Kom så, for helvede!
Du godeste!
Sådan, min ven.
Hold da kæft!
Åh, du godeste.
Jeg gjorde det!
Kom så!
Jeg har drømt om at gøre det her i to år.
Efter at have lavet en baglæns salto på det rail, er det nu et år senere.
Jeg gjorde det.
Det er en af de bedste følelser.
Kom så!
- Makker! - Lige på bunden af din ski, makker.
Tak for hjælpen, venner.
Far genopfandt sig selv på mange måder.
Efter ulykken kunne han ikke stå på ski mere.
Han kunne ikke klatre længere.
Han søgte nye udfordringer.
I begyndelsen af 1970'erne filmede far The Edge med Roger Brown,
og de var flere uger i Grand Canyon.
Ingen rygmarvsskadede havde sejlet i kajak før.
Og da han filmede fra sin kørestol, lagde han mærke til: "Hey.
De bruger kun overkroppen.
Det kan jeg gøre. Jeg tror, det er noget for mig."
Han lærte det trods alle formaningerne fra personalet på Craig Hosptial
om risikoen for hudsår og tryksår
og frygt for, at han ville dø på floden.
Han var lam i benene,
og man bruger hofterme meget i kajakken,
for hvis man kæntrer, skal man dreje sig i hofterne
og padle på samme tid
på den ene eller den anden side for at komme op igen.
Der var et tidspunkt, hvor han næsten døde på floden,
da strømmen forhindrede ham i at rulle rundt.
Barry tilbragte måneder med nogle af de bedste instruktører
og skabte en måde at rulle rundt i kajakken på.
Han udviklede teknikker.
Han fandt måder at surre tre kajakker fast på siden af sin varevogn.
Et af Craig Hospitals gamle talemåder er "at omdefinere det mulige".
Og når jeg tænker på Barry, er det ofte det, jeg tænker på.
Han omdefinerede det mulige.
Og typisk Barry, der som rygmarvsskadet kajakroer sejlede
på alle de mest ekstreme floder i det vestlige USA, også Grand Canyon.
Det betød meget for ham, for han var afskåret fra de ting,
han kunne lide at lave, og kajaksejlads gav ham spændingen igen.
Han fandt en måde at have det sjovt igen.
Og det var på samme måde som før, men det fungerede for ham.
Barry sagde:
"Jeg lader ikke min kørestol definere mig.
Jeg vil definere mig selv gennem sportspræstationer,
der overgår, hvad folk tror, en kørestolsbruger kan gøre."
Mens du og din skade mildnes lidt, som tiden går,
vil du tænke mindre på at gå.
Og du tænker ikke længere på, hvad du plejede at gøre.
Du begynder at glæde sig over de ting, du kan gøre nu.
Der er masser af ting, man kan gøre efter en brækket ryg eller nakke,
og nogle af dem vil du elske så højt, at du ikke kan holde din glæde tilbage.
Og vi gør os klar.
Sådan.
Ja, Trevor.
Sådan, drenge!
Sådan, drenge.
Kom så, min ven.
Trevor skal stå på sitski i slugten under os.
Okay. Tre, to, en, klar.
Af sted, makker.
Du godeste!
At stå på sitski gav mig frihed til at være ude af kørestolen.
Jeg kunne færdes overalt på bjerget og være ligesom alle andre.
At få den frihed tilbage gav mig et formål med livet.
Du godeste!
Når jeg sidder i mine ski, føler jeg mig fri.
Jeg føler mig hel, og jeg er meget glad.
At glide på sneen beroliger bogstaveligt talt min sjæl.
Åh gud. Kom så!
Ja, drenge!
Godt klaret.
Når man står på ski eller snowboard, må man tilpasse sig.
Når jeg gør det nu, skal jeg bare tilpasse mig lidt mere.
Hver gang han drejer, kommer han dybere ned.
Han forsvinder bare.
Sådan, makker!
Ja!
Efter en rygmarvsskade føles det, som om man ikke kan tage noget for givet.
Når man er i bjergene med Trevor, ser man det hos ham.
Han er på sitski, men det brokker han sig ikke over.
Tre, to, en, Trevor er klar.
Der er noget over ham.
Han stråler bare, når han er derude.
Det er ren fryd, der kommer ud af ham. Det er noget helt særligt.
Han inspirerer ikke bare mennesker, der er para-atleter,
eller har noget, der begrænser dem.
Han inspirerer folk, der er ligesom mig og dig.
De er bare, du ved… De har ti fingre og ti tæer, der virker.
To åndedrag og et hjerteslag.
Og de ser på Trevor og tænker: "Det kan jeg ikke gøre."
Han er ikke blot en para-atlet. Han er bare en atlet.
Sagen er, at hvis du hæve indsatsen og gøre de her ting,
så tag ét skrid ad gangen.
- Okay. - Klarer du den?
Jep.
Okay. Hvis I kan høre det,
så starter Trev om ti.
Trev om fem, fire, tre, to, en.
Du godeste…
Det er den største klippe, jeg har prøvet!
- Makker, dit GoPro er… - Ja, se, hvor du landede!
Ja!
Jeg har haft fantastiske dage.
Dage, hvor alt og alle, jeg møder, danser til en melodi, jeg kender godt.
På de dage
strømmer selvtillid og godt humør ud af mig og smitter totalt fremmede.
Og nogle dage bliver kørestolen til en rullende fængsel,
et forkromet bur, der blokerer al kommunikation.
Punktum.
Forstyr mig ikke.
Jeg er forkrøblet i dag.
Jeg har aldrig følt mig foragtet for at sidde i kørestol.
Jeg har mærket medynk.
Jeg har foragtet mig selv.
Det første er den andens problem,
og det andet er mit problem.
At have en rygmarvsskade er noget lort.
Mange kigger på en, og de ser bare en kørestol.
Og det er okay, men det er mere end en kørestol.
Kørestolen er bare en del af en. Det er ens ben.
Folk kommer og spørger: "Hvad skete der?"
"Jeg brækkede ryggen på snowboard." Og de siger: "Det er jeg ked af."
Og det er alt, de siger. "Hvorfor er du ked af det?"
Jeg tænker bare: "Det er okay.
Men du burde være ked af det, der virkelig går mig på.
Det er de ting, du burde være ked af."
Dem, folk ikke ved.
Da far var færdig med film og begyndte at skrive,
blev han redaktør for et blad ved navn New Mobility.
Da Barry blev redaktør,
kunne han nå ud til folk på helt nye måder.
Barry og bladet skrev om virkelig svære emner.
Stofmisbrug ved rygmarvsskade,
rygmarvsskadede folk i fængsel, og seksualitet.
Der var intet emne, der var tabu.
Det var et vovet Rolling Stone til kørestolsbrugere.
Han nævnte det unævnelige.
Tarmtømning og blæretømning.
Alle de ting, som mennesker uden funktionsnedsættelse ikke snakker om.
Da han først fik skaden, tænkte jeg på, om han ville kunne date igen.
Trevor har altid ønsket sig en familie.
Det er noget, der er særdeles vigtigt for ham.
Jeg kan blive hård, men jeg kan ikke gøre en pige gravid.
Det er alle de ting, man ikke tænker på, når man bliver skadet,
og alle de ting, der sker bagefter.
Det er det virkelige liv.
Det lever jeg med.
Barry og magasinets forståelse er:
"Se, livet med rygmarvsskade er et liv.
Livet med handicap er let liv. Så vi dækker alle aspekter af det."
BETALING FOR SEX SVÆRT FOR HANDICAPPEDE
Hvor forfriskende for folk, der troede, at den del af deres liv var forbi.
Far var åben og satte fokus på det.
Han talte om det gode og det dårlige ved seksualitet, når man er skadet.
Det er her, jeg gør det.
Det er en adaptiv sexstol.
Jeg sætter mig bare herover, og så kører jeg frem og tilbage.
Efter min skade, fordi jeg ikke kunne ejakulere før,
giver denne her mig den følelse igen og…
Betrækket er lidt slidt.
Jeg har brug for at få nyt betræk på.
Den får mig til at føle mig som en mand igen.
Med rygmarvsskader er der ting, man ikke er forberedt på.
Og det drejer sig om tarmen og blæren.
Når folk har skader fra et vist niveau og derover,
har de en dysfunktion i deres evne til at kontrollere urinstrømmen,
så det sker bare.
Vi skal hoppe ud over denne lille klippe, og…
Lyset er lidt svagt, men…
…jeg gør mit bedste.
Jeg har lige tisset i bukserne.
Det var ikke med vilje.
Okay.
Tre, to, en, klar.
Af sted!
Det vil ske uheld.
Og man har to valg.
Det kan være knusende,
hvilket det er.
Det kan også blive en sjov historie senere.
HELT VILDT, MAND! OG SURT MED KØRESTPLPROBLEMER
Kan du tage et kateter ud af lynlåsen på min GoPro-rygsæk?
Hvis man holder sig hydreret, tisser man otte til tolv gange om dagen.
- Hvad laver du derovre, Trevy? - Tisser.
- Jaså? - Ja.
- Hvorfor er du bag ved skraldespanden? - Der er intet toilet.
Og man skal bruge et nyt kateter,
hver gang man vil tisse.
Hvis du betaler selv…
Et enkelt kateter koster op til 18 dollars,
så man kan betale op til 250 dollars om dagen
bare for at tisse.
Det er uretfærdigt.
Tag et billede af det her. Slangen hænger ud.
Den er ret fuld. Det…
Det er bare sandheden. Den svære sandhed.
Barry talte om, at en pige skrev til ham,
at det var utroligt
at se reklamer om blæretømning og katetre,
og hvordan hun følte, at der var et fællesskab derude.
Jeg vidste intet om at bruge katetre eller stikpiller.
Det er bare de helt simple ting. At gå på toilettet er nyt.
Det er svært. Det tager lang tid.
Det er ikke let.
Tarmtømning er en rutine, som foregår på samme tidspunkt hver dag.
Man skal tage en gummihandske på for at tage en stikpille,
stikke den op i sig selv
og så skal man vente mindst en time for at sikre, at tarmene tømmes helt.
Folk bruger det, der kaldes digital stimulering
hvor en finger indsættes ved anus,
og det skaber peristaltiske bevægelser og tømning af tarmene.
Det kan være pinligt i starten.
Og tage lang tid.
Det er en af de mange ulemper, der er forbundet med rygmarvsskaden.
At lære at leve med en rygmarvsskade er som at dykke resten af livet.
"Sidder jeg på en blød pude?
Er min blære fuld?"
Man skal hele tiden tjekke de ting, som man ikke kan mærke.
Det er hårdt at leve med en rygmarvsskade.
Jeg føler mig isoleret, og jeg har helt klart mine op- og nedture.
At se folk tage på vandreture eller gøre lignende ting
gør mig ked af det.
Nogle gange ønsker jeg, at jeg levede så normalt.
Trev og jeg taler sammen ugentligt, og tit endda dagligt,
og man kan se, når Trevor har det dårligt, for så er han meget stille.
Noget af det, jeg ved, er, at når Trevor har det sådan,
skal vi hjælpe ham med at komme udenfor igen.
Han skal udenfor og lave det, han elsker.
HVIS JEG KAN DETTE, KAN JEG GØRE ALT!
Vi har individuelle projekter,
og ellers designer vi ski til skiløbere med et handicap.
Vi hjælper folk tilbage på bjerget eller derop den første gang.
Min idé er genial. Det siger jeg dig.
Jeg blev skræmt i telefonen.
Ja, ikke?
- Så vi binder en 15 centimeters løkke… - Bare noget til min mund.
Til din mund?
Hør her, makker.
Hvis det er min hånd…
Du kommer ind med kun én hånd.
Ja, og det vil jeg ikke gøre.
Du vil altså have det her i munden?
Det er det, jeg siger. Vi tilpasser os her, okay?
Nogle bruger et motoriseret spil til at øge farten på flade strækninger.
Skiløbere uden et handicap holder fast i rebet med to hænder.
Men Trevor skal holde fast i sine støtteben,
så et quick release-system forbinder rebet til hans sitski.
Og snoren er så kort. Giver det mening?
- Okay. Vi må bare prøve. - Ja.
Det er ukendt land.
Okay, er du klar?
Det er spændende.
Hvad sker der, Trevor?
Jeg sveder. Jeg er nervøs.
- Har du ikke hoppet over et par hegn før? - Nej.
Hvorfor gør du det her?
Det er aldrig er blevet gjort før. Og jeg vil gerne.
Jeg bliver trukket ind. Jeg hiver i min quick release med min mund.
Og så hopper jeg, og så lander jeg lige der.
Jeg er lammet, og man ser kun skiløbere uden funktionsnedsættelse i bymiljøet.
Og når jeg sidder i kørestol, siger de: "Åh, vent. Står du på ski?"
Og folk har slet ingen idé om det.
Jeg vil bare blive ved med at skubbe til grænserne og gøre fremskridt.
Og det her er ét skridt i den retning.
PROFESSIONEL SKILØBER
Ja, Cody!
Hvordan ser det ud?
Den sidder fast.
Kan vi prøve igen?
Føles det rigtigt?
- Ja. - Ja?
Okay. Vent, så længe du kan.
Vent så længe som muligt, min ven.
Så er det nu!
Hold nu op. Makker.
- Det var helt vildt. - På nakken.
Helt ærligt, jeg…
Jeg ved, jeg kan, men min nakke kan ikke klare det igen.
- Ja. - Klart.
Hvis du ikke har lyst, skal du ikke forsøge igen…
Jeg er sur på mig selv, fordi jeg kunne have klaret det.
Jeg ved det. Jeg ved, at jeg kunne have klaret det. Jeg…
Hvad?
Det bliver umuligt at bevæge min skulder i morgen.
Er det meningen, at en sitski skal vende på hovedet?
Formålet var at få folk til at stå på ski igen,
ikke at lande forkert med et stykke metal på 22 kg under en.
SKADESTUE INDGANG
I går aftes cirka en time efter aftensmaden
kunne jeg ikke rigtig…
Det gjorde virkelig ondt.
Jeg kan ikke løfte armen.
Det gør så ondt lige her på kravebenet eller skulderen. Et af de steder.
Mine skuldre er så vigtige, fordi de er som mine fødder.
Uden dem kan jeg ikke skubbe min kørestol, så jeg kan komme rundt.
Det er vildt, når man er kørestolsbruger, og man så tænker: "Åh, der røg en arm."
Jeg kan stadig selv løfte mig ud af stolen…
Resten af min krop virker ikke.
Og nu ryger endnu et af mine lemmer?
Så er jeg jo nede på et ud af fire lemmer, der fungerer!
Det er en advarsel, men skal jeg holde op med det, jeg laver? Nej.
Da jeg mødte Barry i begyndelsen af 1990'erne,
var hans skuldre allerede svage, og han var begyndt at blive slidt.
Da han blev ældre,
på trods af at han sad i en el-kørestol, hvilede han i sig selv.
Han kæmpede ikke imod skaden eller den person, som han var,
men han havde det utroligt godt med sig selv.
I 2003 eller deromkring blev Barry diagnosticeret med blærekræft.
Lægen fortalte Barry, at det ville svække ham,
og kemoen ville gøre hans skrøbelige krop meget dårligere.
Og på det tidspunkt vidste de, at det havde spredt sig.
Han valgte at undgå behandling.
Og det var det.
Tja…
Hvad kan jeg sige?
Jeg savner ham meget.
At møde Barry og lave forretninger med ham
og blive nære venner med ham…
…er…
…mit livs højdepunkt.
Han ville skælde mig ud over at græde.
Det…
Det mest utrolige er, at jeg hørte det,
og cirka fire dage senere siger min kone:
"Du har fået et brev."
Fra Barry.
Utroligt.
Og to uger efter hans død.
Okay.
"Kære venner,
en meget vigtig del af mit liv
er de venskaber, der udviklede sig i løbet af årene."
"Som mange af jer allerede ved, er mit liv forbi.
Grunden til, at du får dette brev, er, at jeg har værdsat dit venskab,
og det skal du vide."
"Jeg er ked af at sige farvel tidligere end forventet,
men det er ingen tragedie."
"Jeg har levet meget længere, end jeg nogensinde ville have forudset
for 36 år siden efter helikopterstyrtet."
Jeg er ikke bekymret for mine børn,
som alle er gået deres egen vej,
og som gør det med forbløffende stil og ynde.
Jeg har haft en overflod af kærlighed, lidenskabelige karrierer,
et liv med eventyr og alt, hvad jeg har ønsket mig.
Intet er jeg gået glip af. Jeg fortryder intet."
"Kærlige hilsner til jer alle. Barry."
"Barry."
Og sådan lød han.
Han ville have lydt lige så afslappet med et smil på læben.
I den nekrolog, jeg skrev for The American Alpine Club Journal,
måtte jeg stoppe op
og overveje,
hvordan Barrys liv kunne have været, hvis han ikke var blevet skadet.
Far delte sit liv op i to dele.
Der var hans første liv før ulykken og hans andet liv efter ulykken,
og det var ikke før hans sidste år, at han virkelig betragtede det som ét liv.
Begge dele var, med hans egne år, uløseligt knyttet til hinanden.
Jeg spurgte ham engang, hvilken halvdel af hans liv betød mest for ham.
Han sagde, at det var anden halvdel af hans liv.
Han havde lært så meget og vokset så meget.
Han gav håb
til folk med rygmarvsskade rundt omkring i verden og gør det fortsat.
Han underviste læger og forsikringsselskaber.
Han underviste mange mennesker i
at se på et handicap på nye måder, de aldrig havde tænkt på.
Det var aldrig hans mål at være en leder.
Han blev en, men pointen for ham var, hvad han gjorde.
Han udnævnte ikke sig selv til leder, men folk fulgte ham.
Blandt skiløbere lever Barrys eftermæle i Corbet's Couloir.
Men han efterlod så meget mere.
Ski The Outer Limits handler om at skubbe til grænserne
og være villig til at genopfinde ting.
Og jeg tror, det var en del af fars natur at skubbe til grænserne.
Han fik folk til at tænke anderledes på funktionsnedsættelser,
og jeg tror, at verden aldrig bliver den samme igen.
Barrys eftermæle er at tage en frygtelig ulykke
og forvandle den til en vidunderlig gave
for alle, som har haft en lignende ulykke.
At give dem håb.
Han gav dem noget, de ikke havde.
VAIL PASS, COLORADO FEM ÅR EFTER SKADEN
Det er ret vildt at se tilbage på alting.
Jeg er bare så taknemmelig
for at være, hvor jeg er lige nu.
Man ved ikke, hvad man har, før det er væk. Det gør ingen.
Men når jeg ser tilbage,
er jeg skadet i en kørestol,
og jeg gør mere end halvdelen af folk uden funktionsnedsættelse gør.
Det er en indstilling. Man gør tingene.
Jeg var bange for at komme tilbage hertil.
Meget bange.
Stedet har taget så meget fra mig,
og jeg vil gerne tilbage hertil.
Jeg vil gøre mig selv hel igen.
Jeg vil sætte et punktum og sørge for, at mit hjerte ikke gør ondt længere.
Tag den dag, hvor du fik skaden, og hvordan du er vokset fra den?
Tænk at kunne dyrke sin elskede sport
på det sted, der ændrede ens liv for altid?
Hvor stærk ville det gøre en?
Og jeg tror, at Trevor gik ud fra den idé og tog den til det højeste niveau.
Et af Trevors største mål var
at blive den første til at lande en dobbelt baglæns salto i en sitski.
Og Vail Pass var stedet at gøre det.
Han sagde: "Mor…
…det her er…
…mit bjerg.
Her brækkede ryggen, og jeg kom tilbage,
og jeg bliver ved
trods min skade.
Jeg giver ikke op, mor.
Jeg har opnået noget,
og jeg er tilbage, mor.
Jeg er tilbage."
VAIL PASS, COLORADO SEKS ÅR EFTER SKADEN
Godt klaret. Jeg er stolt af dig.
Se lige hoppet, mor.
Du godeste!
Trevor…
Du godeste!
Det er da løgn. Hvor skal du lande?
Åh gud, Trevor.
Wow.
Det er hoppet lige der.
Hej, venner. Der er to minutter til Trevors hastighedstjek.
I skal hjælpe Trevor med at blive klar, så jeg kan filme og placere mig rigtigt.
- Tryk den ind. - En, to, tre.
Hvor på kanten tager du afsæt?
Hvor er det ideelle sted at tage afsæt, makker?
Jeg ser på det sted, som jeg sigter mod.
Så jeg skal bare være… når jeg kommer ind…
Pop! Bare pop. Og så holder jeg positionen.
- Jeg vil bare sikre mig, at jeg… - …har nok tid i luften.
Ja, det tror jeg, at jeg har, men jeg vil være helt sikker.
Bum, yo!
- Javel. - Okay. Jeg er klar, makker.
Din skade er noget legendarisk.
Den vidner om sagnomspunden heltemod.
Vil du være en helt?
Faktum er,
at du ikke har noget valg.
Efter at have oplevet en delvis død af fortiden
og have gennemgået indvielsens ild
og sejret over alle forhindringer,
er helten klar til at vise sin genfødsel
som et mere komplet væsen ved at vende tilbage til verden.
Vi er født to gange.
Vi repræsenterer menneskehedens største frygt for katastrofe
og dens største håb om forandring.
Vi er begyndt på heltens vej, og vi har intet valg.
For andre er vores forvandling beviset på vores heroiske energi og retning.
For os stammer vores energi og retning fra nødvendigheden af vores forvandling.
for der er ingen anden måde at overleve på.
Berman her. Hvad er status, tak?
Vi er her stadig.
Sig til tredive sekunder, før du er klar.
- Okay. - Klar?
Tredive sekunder til afgang. Så er der fem sekunders nedtælling.
Du kan godt, makker.
Alle er klar til at køre. Alle er klar.
Modtaget.
Klar.
Klar hernede.
Klar heroppe.
Ja.
Okay.
Kører om fem sekunder.
- Kører om fem, fire… - Lad os gøre det.
…tre, to, en. Starter.
Tre, to, en.
Kom så!
- Wow. - Godt gået, Trevy!
Jeg græd måske lidt derovre.
- Jeg er så stolt af dig. - Du godeste.
Genoprejsning, mor.
- Genoprejsning. - Genoprejsning.
Det sidste gode råd, den sidste formaning og det sidste afskedstip.
Vi vælger selvfølgelig sjældent vores eventyr.
De bedste eventyr får vi tilfældigt.
Et genialt tip til at leve med et handicap
er at se alting som et eventyr.
Et, der giver hvert øjeblik de mest eventyrlige egenskaber.
Usikkerhed og risiko,
rigdom og glæde,
sindighed og vovemod.
Vi viser os selv og andre det sande billede og frygten for ulykker.
Hvis vi forstærker dette billede, indbyder vi til sympati og sorg.
Hvis vi fortsætter fremad,
kan vi inspirere…
…alle.
Vi skal ikke være bange for at inspirere andre.
Verden har brug for det.
Og vi har brug for at opleve, at vi giver meget tilbage.
Vores gave til verden
er verdens gave…
…til os.
Alle,
både med og uden handicap
bør tage pengene og løbe.
Barry Corbet.
Lookout Mountain, Colorado. 1980.
TILEGNET TIL BARRY CORBET (1936-2004)
OG TIL ALLE, DER HAR FÅET EN RYGMARVSSKADE OG HAR GENOPFUNDET DEM SELV.
NÅR HAN ER ER FÆRDIG MED AT STÅ PÅ SKI, VIL TREVOR GENOPFINDE SIG SELV
SOM MOTIVATIONSTALER FOR AT FORTÆLLE SIN HISTORIE TIL ANDRE
FOR AT STØTTE DEM,
DER GENOPFINDER SIG SELV EFTER TRAUMASKADER
BESØG WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Tekster af: Karen Marie Svold Coates