Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
KATKELMA OPTIONS-TEOKSESTA
KIRJOITTANUT BARRY CORBET, 1980
KERTOMUS
Eräs henkilö loukkaantui vakavasti kerran.
Niin vakavasti, että hän halvaantui -
ja menetti monta itsestäänselvänä pidettyä ruumiintoimintoa.
Lisäksi loukkaantunut henkilö viettäisi loppuelämänsä pyörätuolissa.
Hänen identiteettinsä koki valtavan kolauksen,
hän pelkäsi perhe- ja ystäväsuhteidensa puolesta -
ja jäi ilman tukea.
Yksi kysymys oli selvä.
Selviytyäkö vai ei.
Selviytyminen merkitsi elämän jatkamista kuin mitään ei olisi tapahtunut.
Jotain oli kuitenkin tapahtunut.
Me olemme selkäydinvammaisia.
Olemme loukkaantuneet pahasti, eikä moni meistä osaa elää vammansa kanssa.
Siksi on hyvä asia,
että meillä on useita muita kohtalotovereita, jotka ovat selviytyneet,
ovat siitä iloisia -
ja jotka antavat ihmiskunnalle takaisin, mitä ovat saaneet.
TREVOR KENNISON SELKÄYDINVAMMAINEN
JACKSON HOLE, WYOMING 4 V LOUKKAANTUMISESTA
Tervetuloa Corbet'sin huipulle.
Täällä on todella häikäisevää.
Hiihtokeskuksen kävijät ovat haltioissaan katsellessaan laaksoa ja vuoria.
Köysiradasta tullaan tähän henkeäsalpaavaan paikkaan.
Täällä oleminen tuntuu todella erityiseltä.
Puhutaanpa Corbet'sin rinteestä.
Se olisi omalaatuinen paikka millä tahansa vuorella.
Tämä on upea kisapaikka.
Se luokitellaan toistuvasti yhdeksi jyrkimmistä ja äärimmäisistä rinteistä -
koko maassa, ellei koko maailmassa.
Täällä on 24 urheilijaa.
Kisaan kuuluu kaksi kierrosta.
Molempia kierroksia ei kuitenkaan tarvitse laskea.
Paikalla on 9 naista ja 15 miestä, sekä laskettelijoita että lumilautailijoita,
ja kaikki kilpailijat kisaavat keskenään.
Naiset erillään miehistä, mutta laskettelijat ja lumilautailijat yhdessä.
Tuomareita ei ole. Laskijat tuomaroivat itse.
Eiköhän aloiteta. Mennään Corbet'sin huipulle.
Käynnistetään Kings & Queens of Corbet's -tapahtuma.
Kings & Queens of Corbet's on keskuksen ainutlaatuinen tapahtuma.
Se on laskettelu- ja lumilautailukilpailu, jossa uhmataan rajoja.
Corbet's on Jackson Holen keulakuva.
Se on laskettelijoiden ja lumilautailijoiden Everest.
Köysirata nousee 1,2 kilometriä 12 minuutissa.
Vuorelle noustaan -
ja jyrkänteen takaa ilmestyy upea lumilakeus.
Siinä on Corbet's. Sitä vain katsoo haltioituneena.
Se näyttää ilkeältä. Siellä on valtavia järkäleitä ja teräviä lohkareita.
Se on niin jyrkkä, että alaspäin katsottaessa -
tuntee seisovansa rakennuksen toisessa kerroksessa.
Näiden hengenvaarallisten jyrkänteiden läpi kulkee yksi rinne, Corbet's Couloir.
Hymy hyytyy. Vie hyväksi laskijaksi julistautunut henkilö rinteen reunalle -
ja kysy, tekeekö mieli laskea. Enemmistö jättää leikin sikseen.
En ollut nähnyt sitä poikaa ennen.
Ajattelin, että hän tulee varmaan katsomaan.
Sitten näin hänen puhuvan muille,
hoksasin, että hän taitaakin kisata. Selvä.
Seuraavaksi minut palkattiin työntämään häntä mäkeä ylös.
Kun näin, kuinka korkealta hän aikoisi laskea,
tajusin, että hän oli tosissaan.
Ennen kilpailua Trevor sanoi minulle puhelimessa,
että hän laskisi täysillä Corbet'sin nokasta.
Kysyin, kuinka pitkältä hän aikoi laskea.
Kuulemma ainakin 30 metristä.
Okei. Tiedätkö?
Minun kannattaisi työntää sinua.
Urheilijana ajattelin, että se olisi upeaa. Antaa mennä.
Tapahtuman järjestäjänä pelkäsin, mitä jos asiat menevät pieleen.
Niin voi käydä kaikkien kohdalla.
Selkiä on murtunut, kun rinnettä on tultu kärrynpyöriä alas.
Olin hermona.
Hän oli vasta saanut vakavan selkäydinvamman.
Antaisinko hänen osallistua kisaan seuratakseni hänen kuolemaansa?
Minulla oli epäilyni.
Päätin mennä ylös puhumaan hänelle.
Pohdin, pitäisikö hänet yrittää peräännyttää aikeesta.
Rinne on melko hurja. Kysyin, pystyisikö hän siihen.
Hän katsoi minua epäröimättä suoraan silmiin ja sanoi pystyvänsä.
Selvä sitten. Miten voin auttaa?
Hei, Travis. Tuosta minä lasken.
- Tuostako? - Jep.
- Voin antaa sinulle vauhtia. - Kiva, kiitos.
Kun rinteeseen ottaa vauhtia, ei näe mitään.
Hän ei näe sitä, mitä Travis ja muut urheilijat näkevät,
koska hän on makuuasennossa.
Tullessasi katsot tavallaan vuorta.
- Haluan laskeutua tuonne. - Joo.
Annan sinulle kunnon…
Laskijoiden näkee hortoilevan ennen laskujaan -
kävelemässä edestakaisin reunalle ja takaisin.
He kävelevät reunalle, katsovat laskua ja kävelevät takaisin.
Lennossa ei enää halua yllätyksiä.
Annan vauhtia.
Varmistan, ettet mene yli. Vauhdin kanssa on parempi.
Travis työnsi häntä ja pysäytti hänet reunalla.
Koko juttu oli jotenkin sopimaton.
Kun katsoin Trevorin lähtöharjoitusta, aloin hermostua yhä enemmän,
koska oli selvää, että Trevor lähtisi mäkeen täydellä vauhdilla.
Kaikki valmista. Hän oli valmiina laskuun.
Kolme, kaksi, yksi, mene.
Hän suuntasi suksensa alamäkeen.
Hän oli hidas.
Se oli hyvä päätös.
- Lisää vauhtia. - Totta.
- Tarvitsen vain lisää vauhtia. - Selvän teki.
Kaikkia alkoi taas ahdistaa.
Voihan hitto. Hän aikoo mennä. Hyvin se menee. Ehkä.
Veimme hänet takaisin lähtöpisteeseen, joka oli vielä korkeammalla.
Kukaan muu tuskin lähti niin korkealta.
Kysyin, halusiko Trevor varmasti tehdä sen.
Kun joku ei usko onnistuvansa, 90 prosenttisesti hän epäonnistuu.
- Ja niin… Haluatko varmasti laskea? - Jep.
Hänellä oli todellinen tarve tehdä se.
Oli täysin hiljaista.
Olin alhaalla varatoiminnanjohtajan ja riski- ja turvallisuusjohtajamme kanssa.
Olin hermona.
He katsoivat helpointa reittiä.
Minä taas tiesin, että Trevor tulisi rinteen nokasta.
Mitä sanot?
Sanoin jotain tyyliin: "Pidä hauskaa, nähdään toisella puolella."
Toinen puoli merkkasi oikeastaan -
sitä historiallista käännettä, jonka hän oli tekemässä.
Hän valmistautui uusiksi, lähtölaukaus hyppyyn.
Kolme, kaksi, yksi, mene.
Loppu on historiaa.
Voi jessus.
Hyvä!
Ihan sairasta.
Hyvä, kamu!
Kaikki halusivat koskea häneen -
päästäkseen osaksi sitä taianomaista temppua.
MATKA TAKAISIN LÄHTÖPISTEESEEN
Miten Corbet's sai nimensä?
Virkistähän muistiani.
Oliko Barry ensimmäinen laskija?
Ajan myötä ihmiset unohtavat.
Corbet's Couloirista liikkuu paljon juttua Jackson Holen yhteisössä,
mutta en tiedä paljoakaan Barry Corbetista.
Vartuin laskien Jackson Holen rinteitä, mutten tiedä, mitä Barrylle tapahtui.
Kerronko oikean tarinan vai sen, jonka keksimme?
Vailin hiihtokeskus oli meistä mahtava, kunnes näimme Jackson Holen.
BARRY CORBETIN YSTÄVÄ
Se oli kaunis ja viehättävä paikka.
Tapasin Barryn elokuussa 1959.
Hän opetti hiihtämistä hiihtokeskuksella talvella.
Keskuksen perustaja Paul McCollister oli Barryn ja minun ystäviä.
Kun menin Paulin ja Barryn kanssa ylös,
oli upea kuulaan sininen ja luminen päivä.
Tarkastelimme mittauspisteitä -
ja pidimme piknikin katsellen aluetta, josta tulisi Corbet's Couloir.
Barry sanoi, että joku päivä joku laskisi sen vielä alas.
"Joku laskee rinteen vielä."
"Joku oikeasti laskee sen."
Siitä lähtien paikka on tunnettu Corbet's Couloirina.
En tiennyt hänen saavutuksistaan,
kunnes joku kysyi, tiesinkö, kenelle puhuin.
BARRYN YSTÄVÄ
"Joo, Barry Corbetille." "Tiedätkö hänestä?"
Hän oli eeppinen hahmo.
Hän kiipesi ensimmäisenä Mount McKinleylle.
Hän valloitti Etelämantereen kaksi korkeinta vuorta,
Mount Vinsonin ja Mount Tyreen.
Muiden muassa.
BARRYN TYTÄR
Aikaansa nähden hän oli todella kova vuorikiipeilijä.
Hän oli Camel-mies.
Hän ei päässyt eroon siitä kuvasta. Se on kaikkialla.
Minulla on yksi kylpyhuoneessa.
Tapasin Barryn Everestillä.
Retkikunnan päätavoitteena oli -
saada ensimmäinen amerikkalainen Everestille, ei kiivetä uutta reittiä.
Barrylla ja minulla oli kuitenkin samanlainen intohimo -
tehdä vuorella jotain tuntematonta.
Useimmat kiipeilijät haluaisivat huipulle ensin.
West Ridge tarjosi siihen tilaisuuden. Se oli maailman suurin vuori,
eikä sitä osaa oltu kiivetty.
Kiivetessämme huipulle Barry sanoi, että sen pitäisi olla Hornbein ja Unsoeld.
He olivat pian kiipeilynsä kiipeilleet, mutta Barry palaisi sinne vielä.
Barry raahasi valtavia kuormia seuraavalle leirille,
kun he jatkoivat matkaa huipulle.
He olivat West Ridgen huipulla ensimmäisinä.
Kaikkien yhdysvaltalaisten puolesta haluan ilmaista suurta arvostusta -
näiden kansalaistemme suurenmoisesta yrityksestä.
Toivotamme heidät ylpeydellä Valkoiseen taloon.
Hän oli luova tyyppi.
Kiipeily oli hänen intohimonsa, mutta hän kaipasi jotain muuta.
Elokuvat olivat jotain muuta.
Everestin jälkeen käskin Barryn ottaa yhteyttä.
Ehdotin elokuvien tekoa yhdessä. Teimme ensimmäisen Jackson Hole -filmin.
Päädyin freestyle-hiihdon pariin kahden filmin ansiosta,
Ski the Outer Limitsin ja The Mobius Flipin.
Barry meni sinne, ja he tekivät ensimmäiset isot voltit kuilussa.
Moni innostui. Kukaan ei ollut valmis edes laskemaan sitä, saati tekemään volttia.
Siitä uramme urkeni.
Nyt ollaan äärirajoilla.
Lento ilmassa.
Kurkotus omasta varjosta kiinni.
Kuvaustapa ja kerronta ovat runollisia.
He tekivät asioita, joita kukaan ei ollut nähnyt.
Se vangitsi minun ja monien mielikuvitusta ympäri maailmaa.
Minäkin halusin lentää. Halusin laskea äärirajoilla.
Se, mikä eilen oli mahdotonta, on ääriraja tänään.
Huomenna se on arkipäivää.
- Onko tuo se tyyppi? - Terve.
Pääsetkö?
Sinä ja Ashley hänen äitinsä kanssa. Tämä on hieno kuva.
- Minä ja Ash. - Tässä on Trevor isänsä kanssa.
- Potkupuvussa lukee… - Athlete's Corner.
Se oli isäni ja äitini urheilukauppa.
Siitä tuli rullalauta- ja lumilautakauppa.
Trevor rakasti lumilautailua.
Vain valkoiset hampaat pilkottivat hiihtolasien alla, kun hän oli lapsi.
Hän ei malttanut edes syödä. Hän oli mäessä koko ajan.
Vanhempani olivat kiireisiä -
pyörittäessään liikkeitään ja harjoitellessaan maratoneihin.
He olivat paljon poissa.
Minulla oli kaksi yritystä. 12 tunnin päiviä, kuutenakin päivänä viikossa.
Se oli todella haastavaa.
TREVORIN ISÄ
Kun vanhempani erosivat, Trevor oli noin viisivuotias.
Trevor otti avioeron ja äidin lähdön…
TREVORIN SISKO
…tosi raskaasti.
Kun olimme kymmenisen vanhoja,
muutimme noin puolen vuoden välein.
Meillä ei ollut paljon rahaa, joten otimme joskus vuokralaisia.
Näyttää hyvältä.
Talo näyttää vastikään remontoidulta. Ihan kuin siellä asuisi perhe.
Asuimme kaikissa taloissa lyhyen aikaa.
Lapsena en tiennyt muusta.
En tiennyt, millaista oli tavallisessa perheessä.
High schoolissa hän ei saanut tukea perheeltään.
Hän oli kutakuinkin veljemme. Hän punkkasi ympäriinsä eri sohvilla.
Kerhotoiminnan sijaan kännättiin ja sauhuteltiin.
Aluksi en tiennyt, että Trevor väärinkäytti kipulääkkeitä.
Sitten hän kertoi, että hänellä oli ongelma.
Hän kertoi syövänsä pillereitä, koska hän oli hyvin masentunut.
Elin sellaista aikaa, etten vain tiennyt, mitä tehdä.
En olisi päässyt taideyliopistoon, ammattiopistoon ehkä.
En vain tiennyt, mitä tehdä elämässä, missä asua ja mitä tehdä työkseni.
Keenessä kaikki halusivat lähteä pois high schoolin jälkeen.
Täällä ei ollut mitään Trevorille.
Tuolloin Ashley muutti Coloradoon.
Kun hän näki Ashleyn muuttavan ja kuinka onnellinen hän oli Coloradossa,
jossa oli vuoria ja rinteitä, hän tuumasi,
että oli aika lähteä. Ashley kehotti Trevoria ryhtymään putkimieheksi.
Trevor tuli Coloradoon -
ja päätti ryhtyä putkimieheksi ja hankkia toimiluvat.
Hän oli juuri lähtenyt sille tielle ennen onnettomuutta.
ASPEN, COLORADO TOUKOKUU 1968
Barry oli kuvannut Ski the Outer Limits -elokuvan.
Meillä oli sopimus kuvata -
kansainvälisen hiihtokouluttajien liiton kokous Aspenissa.
Muistan hyvin, kun hän oli menossa sinne,
ja minua alkoi ahdistaa. Jokin asia vaivasi minua.
Tuijotin puhelinta parisen tuntia, ja se soi.
Oli sattunut kauhea tapaturma, Barrylle.
Isä ei ikinä puhunut loukkaantumisestaan.
Äitinikään ei puhunut siitä.
Ne olivat aika synkkiä päiviä, eikä niitä haluttu muistella.
Barry kuvasi laskettelijoita. Oli keskipäivä,
joten lentäjä ei erottanut selvästi maaston muotoja.
Aurinko häikäisi näkymää.
Barryn turvavyö oli löysällä,
jotta hän voisi kurottaa helikopterin kyljestä ja kuvata.
Lentäjä osui mäkeen, ja kopteri alkoi pomppia.
Yhdessä pompussa Barryn turvavyö katkesi,
ja hän lensi ovesta ulos.
Hätäilimme, että Barry kuolisi. Olimme siitä varmoja.
Hänet vietiin Denveriin Craigin sairaalaan.
Hänet pidettiin hengissä.
Kävin katsomassa häntä, kun hän oli vielä sairaalassa.
Hänellä oli kyynärsauvat,
jotka hän pyysi minua tuomaan tullessani.
Sairaanhoitaja katsoi niitä ihmetellen ja sanoi, ettei niille ikinä tulisi käyttöä.
Hän oli alaraajoista halvaantunut.
VAIL PASS, COLORADO 5 V LOUKKAANTUMISESTA
Olen täällä ensikertaa tapaturman jälkeen.
Minua pelotti palata tänne.
Tämä paikka on keskeinen toipumiselleni,
jotta saan asian päätökseen ja hyväksyn loukkaantumiseni.
Menetin kaiken täällä.
Minun on pakko palata tänne, jotta voin tavoitella uusia päämääriäni.
Yksi niistä on täällä Vail Passissa lautailu.
VAIL PASS, COLORADO 15.11.2014
TIELIIKENNELAKI VAIL PASSILLA
Trevorin tapaturmapäivänä veljeni, Trevor ja minä menimme Vail Passille.
Menimme parkkipaikalle, otimme varusteet -
ja aloimme kavuta moottorikelkkaradan viertä.
Kapusimme noin sata metriä.
Eräs moottorikelkkailija tuli meitä vastaan -
ja kertoi, että edessä oli hyppyri.
Pääsimme sen kohdalle, eikä se ollut mitenkään järjetön.
En ollut huolissani, ettemmekö selviäisi siitä.
Menin ensin, sitten veljeni -
ja Trevor viimeisenä.
Illalla oli pimeää.
Hyppäsin ja tulin alas lumitraktoriradalle.
Näin hänet. Heti kun hän hyppäsi reunalta, hän meni outoon kulmaan.
Lensin ilmassa kuin Teräsmies.
En halunnut laskeutua niskalleni. Kyyristyin ja tulin selälleni alas.
Lautani ja saappaani puristuivat kuin taco, ja kuulin vain kovan poksahduksen.
Sain puhelun. Olin tekemässä autokauppaa.
Kesken neuvotteluja en koskaan vastannut puhelimeen.
Silloin satuin vastaamaan.
Trevor oli loukkaantunut, eikä tuntenut varpaitaan.
Minä käskin laittaa hänet puhelimeen.
"Trevor, nosta perseesi ylös. Älä teeskentele moista."
"Isä, en voi liikuttaa varpaitani."
Muistan vain, kun makasin maassa ja ajattelin tyttöystävääni,
siskoani, kertomista vanhemmilleni ja pomolleni,
etten olisi enää putkimies, etten enää tekisi rakastamiani asioita.
Katsoin jalkojani ja tiesin sen saman tien.
Soitimme pelastuspalveluihin. Sieltä lähetettiin partio.
Koska myrskysi kovaa,
siihen menisi ainakin tunti ja jonkun meistä piti mennä vastaan.
Adrenaliini alkoi haihtua, ja selkääni särki tajuttomasti.
Aika kului hitaasti.
Pelkäsin, ettei kukaan löydä minua, että jäätyisin kuoliaaksi,
ettei kukaan hakisi minua.
Hänen törmäyksestään pelastuspartion tuloon -
kesti kolmisen tuntia.
Etsintäpartio oli lumikengillä.
Veljeni soitti kahdesti: "Trevorilla on kylmä ja kipuja."
Sanoin, että olimme tulossa. En jättäisi heitä.
Ajattelin vain itsekseni, etten saisi sulkea silmiäni.
En saisi sulkea silmiäni, koska en uskonut enää herääväni siitä.
Kuule.
Meille molemmille on sattunut jotain rankkaa.
Kumpikaan meistä ei pidä siitä -
siitä huolimatta, että moni kohtalotoverimme -
sanoo elämänsä parantuneen tapaturman myötä.
Outoa.
Tuskinpa silti keneltäkään selkänsä tai niskansa taittaneelta vie aikaa tajuta,
että suuria muutoksia on luvassa.
Siihen asiaan ei voi juurikaan vaikuttaa.
Ystäväni ajoi minut sairaalaan.
Saavuimme ja odotimme.
Kysyin vastaanottovirkailijalta pojasta, joka oli tuotu Vail Passista.
Milloin hän saapuisi?
Hän löysi tiedot ja sanoi, että se oli aika vakava juttu.
He olisivat sairaalassa puolentoista tunnin päästä.
Sanoin odottavani. Pyysin kertomaan, kun hän saapuu.
Muistan,
kun hän tuli sinne, näin hänet,
ja hän tarttui käteeni ja katsoin röntgenkuvaa.
Hän sanoi, että kaikki järjestyy ja että hän rakasti minua.
En muista sanoneeni niin siskolleni tai tarttuneeni hänen käteensä.
Sen kuuleminen saa minut itkemään.
Osoitan päivittäin, että kaikki järjestyy,
perheelleni, muille rakkaille ja läheisille ihmisille.
Olihan se ikävää, mutta kaikki järjestyy.
Todistan sitä joka päivä.
Oli vaikea nähdä Trevor makaamassa sairaalassa.
Minun oli vaikea nähdä poikani rikkinäisenä.
Sitä ei toivo omalle lapselleen.
Pelkäsin, millainen hänen tulevaisuutensa olisi.
Nikamat T11 ja T12 olivat murtuneet. Selkäytimeni oli lävistynyt.
Selkäni oli siirtynyt 90 astetta vatsaani.
Selkääni laitettiin kaksi 30 sentin tankoa ja 12 ruuvia.
Minulle sanottiin,
ettei ollut mitään mahdollisuutta, että liikkuisin tai kävelisin enää ikinä.
Craigin sairaalassa yleisin kysymys on…
BARRYN YSTÄVÄ JA TREVORIN PSYKOLOGI
"Toivunko täysin?"
Osa sairaalaan tulijoista kokee, että heidän elämänsä on ohi.
No niin, varpaat. Liikkukaa.
Liikettä.
Liikkukaa, varpaat.
Liikkukaa nyt.
Hopi hopi.
Antaa palaa, isovarpaat.
Tämä on perheasia.
Tutkimukset osoittavat, että ihmiset, joilla on parempi tukiverkosto -
ja tiiviit perheet, toipuvat paremmin.
Olimme hieman etäisiä siihen aikaan.
Minä olin tainnut etäännyttää itseni.
Vetäydyin hänen seurassaan.
Äidin oli vaikeaa katsoa Trevorin kuntoutusta.
Hän ei kestänyt olla paikalla vaan poistui huoneesta.
Se vaikutti Trevoriin.
Kuntoutuskeskuksessa jokainen päivä on tärkeä.
Craigissa on lähes sata ihmistä, joilla on samanlaisia vammoja -
ja erilaisia toipumisia,
mutta kaikki taistelevat yhdessä parhaan lopputuloksen puolesta.
Hermojen palautumiselle on puolesta vuodesta pariin vuoteen.
Tavoitteemme oli, että kävelisin.
No niin.
Tuo on vähän vaikeaa.
Päivä kerrallaan.
Se oli ensimmäinen kerta, kun näin Trevorin motivoituneena.
Hän yritti haastaa itsensä uusin tavoin joka ikinen päivä.
Siinä on vasen jalka. Voin nostaa sitä. Valmiina, oikea jalka?
En saa pidemmälle, mutta vasen jalka on melko hyvä. Sammuta se.
Käytin hyväkseni sitä, mitä opin urheilussa lapsena. Tein siitä leikkiä.
Muistan ensitapaamiseni Trevorin kanssa sairaalassa.
Terapeutit sanoivat, että Trevor kulki vitosvaihteella.
Se oli ennenaikaista. Hänen pitäisi mennä kakkosvaihteella. Miten hidastaa häntä?
Terve, kamera.
Kohti auringonpaistetta.
Useimmiten ensimmäinen selkäydinvamman jälkeinen tavoite on käveleminen.
Kaikkihan me haluamme kävellä.
Toipuminen vain on rakennettava pienemmille tavoitteille.
Entä sitten, jos se on ainoa tavoite, eikä se toteudu?
On vain reilua varoittaa,
että moni meistä kokee ensimmäiset kotoutuksen jälkeiset viikot vaikeimpina.
Vaikeita aikoja.
Kun laitos koulutti käymään potalla ja opetti liikkumaan,
siitä tuli myös suojaava äiti, joka rakasti puutteista huolimatta,
olivatpa ne todellisia tai kuviteltuja.
Sitä mukavaa suojaa voi olla vaikea hylätä rosoisalle tosielämälle.
Kysy itseltäsi, haluatko elää vai kuolla.
Monet selkäydinvammaiset ovat kertoneet -
pohtineensa itsemurhaa, yleensä pian onnettomuuksien jälkeen.
He olivat tietenkin kaikki elossa, kun tapasin heidät.
Kuukausi sen jälkeen, kun Trevor lähti sairaalasta,
hän oli melko maissa.
Äiti kertoi, että Trevor suisti auton tieltä tahallaan.
Äiti oli todella huolissaan.
Hänen tulevaisuutensa huoletti minua,
koska tiesin, että hän tarvitsi kipulääkkeitä.
Olin huolissani,
että hän palaisi käyttämään reseptilääkkeitä.
Pillerit turruttivat minut elämältä.
Yritin vain unohtaa kaiken, mitä olin pystynyt tekemään.
Kun aloin käyttää huumeita ja juhlia, tunsin oloni turraksi.
En välittänyt enää mistään.
Olimme aidosti huolissamme hänestä.
En ollut enää kuviossa. Vanhempani olivat palanneet kotiin.
Hänellä ei ollut muita.
6 KK LOUKKAANTUMISESTA
Muutin takaisin Maxin kotiin ja asuin hänen sohvallaan pari kuukautta.
Tätä taloa ei ole suunniteltu vammaisille, varsinkaan pyörätuolille.
Ainoa kylpyhuone oli yläkerrassa.
Joka toinen päivä kiipesin portaita takamuksellani porras kerrallaan -
päästäkseni kylpyhuoneeseen.
Olin huonossa jamassa. Se oli elämäni kurjimpia hetkiä.
Se oli hänelle varmaankin henkisesti vaikeinta aikaa.
Kuntoutuksen jälkeen hän oli päättänyt kävellä, eikä se ollut näköpiirissä.
Hän voisi uurastaa tavoitteensa eteen, minkä pystyi,
eikä niin välttämättä kävisi, vaikka miten kovaa hän yrittäisi.
Todellisuus alkoi valjeta, eikä hän ollut valmistautunut.
Miten hän elättäisi itsensä? Missä hän asuisi?
Putkityöt sujuivat hyvin,
mutta tapaturman jälkeen ei ryhdytä putkimieheksi.
Mitä hän tekisi?
Olin siitä valtavan huolissani.
Puhuitko hänelle siitä?
- Puhuin. - Miten se meni?
Ei lainkaan hyvin.
Alku ei ollut helppo.
Välillä oli vaikeaa, kun Barry yritti saada itseään kasaan.
Hän ei voinut hiihtää eikä kiivetä. Hän ei voinut tehdä mitään.
Hän oli menettänyt elämänsä sisällön.
1960-luvulla moni asia hankaloitti elämistä.
Ihmiset kokivat, että elämä päättyi.
Trauma on muutos. Elämä on muutosta.
Jos ei kehity sen muutoksen myötä,
pysyy paikallaan ja muuttumattomana. Ei Barry.
Barry oli mukautuvuuden ruumiillistuma.
Isä oli uskomaton.
Hän joutui tuleen ja tuli ulos täysin uudenlaisena.
Hän löysi aina voimaa ja tavan selviytyä muuttuvissa olosuhteissa.
Vuonna 1980 isäni julkaisi kirjan Options.
Hän päätti haastatella selkäydinvammaisia ympäri maata.
Kirja kokosi näiden ihmisten tarinoita hänen omiensa rinnalle.
Annoin kirjan potilailleni.
Kehotin heitä lukemaan kertomuksia ja tulemaan sitten juttusilleni.
Miten kirja auttaisi heitä hahmottamaan itseään ja tulevaisuuttaan uudelleen?
Hän kirjoitti kirjan -
elämästä ja menestymisestä selkäydinvamman kanssa.
Se vaikutti ihmisiin suuresti.
Se on perustavanlaatuinen teos, mitä tulee kirjoittamiseen vammaisuudesta -
ja millaista on elää ja kukoistaa selkävamman kanssa.
Optionsin rinnalla hän teki kaksi oheiselokuvaa,
Changes ja Outside.
Haluan näyttää, kuinka selkäydinvammaiset elävät -
vuosia ja vuosikymmeniä tapaturmiensa jälkeen.
Tapasin ihmisiä pitkin maata,
joilla on samanlaisia ja vakavampia vammoja kuin minulla,
tutustuakseni heidän elämiinsä.
Matka on alkanut.
Tutustumme selkäydinvammaan tässä maassa.
Monet olivat tehneet uskomattomia asioita selkäydinvammoistaan huolimatta.
Yhteistä oli, että jokaisen ihmisen -
piti luoda itsensä uudelleen saadakseen merkityksellisen elämän.
Ajattelen, että ennen halvaantumistani olisin voinut tehdä 10 000 asiaa.
Nyt niitä on 9 000.
Voin joko rypeä menettämässäni tuhannessa tai keskittyä 9 000 jäljellä olevaan.
Kukaan meistä ei eläessään kuitenkaan tee muutamaa tuhatta enempää.
III. VALINTA
En halua sanoa, että elämästä tai valinnoista tulisi helpompia -
tai että selkäydinvammasta olisi hyötyä henkiselle ja fyysiselle terveydelle.
Se ei ole totta.
Haluan kertoa, että tämän valtavan vaivan kanssa voi elää,
rakastaa ja nauraa.
Sen voi selättää ja jakaa, eikä sinulta ole riistetty valinnanvapautta.
Sinulla on paljon vaihtoehtoja.
Voit toipua, jos päätät toipua.
Tulevaisuus, olipa se miten tuntematon tahansa, on käsissäsi.
Olen kuullut lukuisilta ihmisiltä,
miten selkäydinvamma avasi heidän silmänsä.
Se laittoi asioita tärkeysjärjestykseen.
Kuka olen? Kuka olen nyt?
Olin Trevorin ensimmäinen hiihdonopettaja urheilukeskuksella,
kun sairaala lähetti hänet helmikuussa 2016.
Trevorin into ja pelottomuus erotti hänet muista, joita olin opettanut.
Hänellä oli tavoitteita alusta asti.
Ensimmäisenä päivänä Trevor puhui istumahiihdosta, Vail Passin takamaista -
ja jyrkänteiltä hyppimisestä.
Hän kyseli, minne voisimme mennä hyppäämään.
Emme yleensä anna ihmisten hyppiä,
mutta aina kun katsoin poispäin, hän oli hyppimässä jossain kohtaa.
15 KK LOUKKAANTUMISESTA
Se matka mullisti elämäni.
Innostuin, mihin pystyisin seuraavaksi ja mitä kaikkea voisinkaan tehdä.
Hän oli innoissaan. Näin hänet onnellisena ensikertaa pitkään aikaan.
Loukkaannuin lumilautaillessani -
vuosi ja kolme kuukautta sitten Vail Passin huipulla.
Odotin siellä kolme ja puoli tuntia myräkässä sinä yönä.
En uskonut, että voisin palata tähän paikkaan.
Vuorelle paluu merkitsee jotain, mitä en voi sanoin kuvailla.
Tästä tulee iso osa elämääni loppuelämäni ajan.
Sillä matkalla tajusin,
etten aio odottaa koko elämääni vain nähdäkseni, voinko ikinä kävellä.
Aion tarttua muihin asioihin.
Posttraumaattinen kasvu on ihmisen kyky -
kokea trauma -
ja kääntää se itselleen voitoksi.
Miten tragedia muuttuu mahdollisuuksiksi?
High Fives kutsui hänet hiihtoleirille Lake Tahoelle.
Hänen suhteensa Royn kanssa alkoi kukoistaa.
High Fives on voittoa tavoittelematon järjestö,
jonka tavoitteena on ehkäistä vakavia vammoja -
ja antaa resursseja ja toivoa, kun niitä syntyy ulkourheilussa.
Apurahamme edellyttää asettamaan tavoitteita,
jotta näemme, miten apuraha auttaa edistymään -
ja saavuttamaan parempaa elämänlaatua.
Istumahiihdon aloittamisen jälkeen Trevorin suurin tavoite -
oli päästä paralympiajoukkueeseen.
Hyvä, Trev.
Anna mennä.
Nelisen kuukautta harjoittelun aloittamisesta -
hän kilpaili jo paikasta joukkueessa.
Hopeamitali Trevor Kennisonille Yhdysvalloista!
Hän muutti Winter Parkin hiihtokeskukseen ja aloitti kolmannen talvensa.
Sitten hän päätti lopettaa kilpailemisen.
Monet meistä ihmettelivät miksi.
Lopetin kisaamisen, koska intohimoni olivat hypyt,
jyrkät rinteet ja kaikki muu.
Halusin laskea koko vuoren.
Trevorin tavoitelista apurahaa varten -
ei tyytynyt vain paralympiajoukkueeseen pääsyyn.
Hän halusi tehdä takavoltin reililtä,
hypätä Corbet's Couloiriin, kilpailla X Gamesissa,
laskea Vail Passissa -
ja tehdä istumahiihdon ensimmäisen tuplatakavoltin.
Käskin hänen jatkaa kisaamista. Siitä hän saisi rahaa.
Hän piti päänsä. Freestyle oli hänen juttunsa.
Isäni, siskoni ja jopa Roy nauroivat, kun kerroin heille aikeistani.
Aioin hakea sponsoreita ja tehdä siitä itselleni uran.
Minä kehotin häntä hankkimaan pysyvän ammatin -
ja menemään eteenpäin, koska se oli lyhytaikaista.
Mitä hän vastasi?
Hän vastasi siihen -
olemalla hiljaa.
Tulkitsin, että hän haistatti minulle pitkät. Hänhän tekisi sen.
Video valloittaa hiihtomaailmaa.
Istumahiihtäjä laskeutumassa vuoren huipulta Jackson Holessa.
Trevor Kennison kutsuu Coloradoa kodikseen.
Liity Kennisonin mukaan rinteille ja näe, mitä hän tekee maineellaan.
Katsoin ESPN:ää.
Trevor Kennison, joka ei voi hiihtää, paitsi tämän laitteensa kanssa…
Trevor Kennison vai? Hän on minun lapseni.
Herranpieksut.
Corbet'sin jälkeen koko elämäni muuttui. Minut tunnistettiin.
Trevor alkoi kasvattaa mainettaan.
Rohkealla persoonallaan hän innostaa muita, terveitä tai ei.
Tykkään oppia. Pidän yrittämisestä ja oppimisesta.
4 V LOUKKAANTUMISESTA
Niin sitä pitää.
Trevor alkoi asettaa rimaa, jota ei oltu nähty.
Hän eteni nopeasti istumahiihdossa.
Jestas!
Trevor Kennison on täällä kanssamme tänään.
Hän on ammattilainen. Sinusta on tullut melko kuuluisa.
Olet edistynyt paljon parin viime vuoden aikana.
Kukaan ei ole tehnyt tätä ennen. Miten se on vaikuttanut sinuun?
Viime vuosien aikana -
se on antanut minulle toivoa, vienyt eteenpäin ja auttanut elämään täysillä.
Hänellä on positiivinen asenne aina.
Kun laskin hänen kanssaan ensikertaa, hän hyppäsi 6 metristä.
Muistan sen elävästi.
Hän sanoi haaveilevansa 30 metrin hypystä kuten X Gamesissä.
Sitten X Gamesiin ja suureen ensikertaan.
Trevor Kennison hyppää big airista kisojen ensimmäisenä paraurheilijana.
Menoksi!
Tarina puhtaasta tahdosta ja päättäväisyydestä.
Hän on ylittänyt rajoja ja on valmiina tekemään sen taas.
Trevor Kennison aikoo tehdä historiaa tänään.
Ensimmäinen paraurheilija, joka hyppää big airista Aspenissa.
Hieno tasapaino suoraan hypystä. Hän menee pitkälle.
Niin täpärällä!
Hän vei hypyn loppumetreille mutta ei vain pysynyt pystyssä.
Oletko kunnossa?
Kyllä, kaiken varalta.
Tulitko tänne seurantaan?
En. Yritän saada magneettikuvauksen selästäni.
Istumahiihto on hieno laji.
Kuten mikä tahansa hiihto,
extreme-lajina se on vaarallisempaa.
Pystyasennossa -
polvissa on täysi iskunvaimennus, joka on noin metrin.
Siihen metri lisää kumartuessa.
Parhaissa istumahiihtosuksissa on parisenkymmenen sentin jousto.
Kun isku painautuu pohjaan, se siirtyy suoraan selkärankaan.
Se voi hajottaa nikaman.
Olen monien tavoin saanut sekundaarisia selkärangan vammoja istumahiihdossa,
ja se johtuu iskuista.
Minun pitää olla vanhempi. Hypyt huolettavat minua.
Hän saattaa tulla niskoilleen alas.
Se olisi Trevorin loppu.
Voi helkkari.
IV. REALISTISET TAVOITTEET
On kahdenlaisia tavoitteita.
Toiset otetaan päivä kerrallaan.
Toiset tavoitteet pilkottavat tulevaisuuden hämärässä.
Niitä kohti ponnistelemme intohimoisesti.
Tavoitteet voivat avata ovia.
Ovista ei tarvitse mennä,
mutta ne helpottavat kulkua, kun törmää seiniin.
Oletko kunnossa?
Valitse siis tavoite. Keksi sellainen.
Valitse jotain, mitä et ole tehnyt mutta voit tehdä, ja tee se.
Realististen tavoitteiden tunnistaminen on kuntoutuksen kulmakivi.
Ei tavoitteita, ei ilmaisia lounaita.
Oletko hypännyt tuolta reililtä aiemmin?
En, mutta nyt hyppään.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Trevor hyppää.
Sillä lailla.
Se oli täydellistä.
Voisiko joku kysyä radiolla alhaalta, pitäisikö minun tehdä takavoltti nyt heti?
Katso, mitä haluat tehdä.
Trevor käskee valmistautumaan takavolttiin.
- Sano sitten. - No niin.
Kymmenen sekuntia.
- Menoksi sitten, äijä. - Anna palaa.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Menoksi! Nyt mentiin!
Menoksi.
Helppo nakki.
Ihan sairasta.
- Mieletöntä! - Kiitos.
Hyvää työtä. Olet murskaavan hyvä.
Hurja juttu. Kolme vuotta sitten -
Ashley, Roy ja isäni nauroivat päin naamaani.
Nyt toteutan sitä.
Minulla on ollut tämä idea, josta olen puhunut ehkä vuoden päivät.
Kaikkien mielestä idea on ollut ihan hullu.
Toiveunta.
Nyt siitä on tulossa totta.
Tässä onnistuminen on unelmien täyttymys. Se on aika siistiä.
- Se on enemmän kuin siistiä. - Se on villiä…
Ehkä laitamme boksin tuonne huomenna. Heitän takavoltin sen päällä.
VUOSI MYÖHEMMIN
Tuo on varmasti metrin isompi kuin viime vuonna.
Mitä jännität?
Teen voltin reililtä reilille.
En keskittynyt.
Rankka meininki.
Minne laskeuduin?
Laskeuduit oranssien pisteiden kohdalle oikealla.
Kokeilen uusiksi. Sama vauhti, ponnistan vain vähän kovempaa.
Jep.
Se meni hyvin. Juuri noin haluan laskeutua reilille.
Siinä se oli. Eiköhän mennä.
Reilillä on monia asioita, jotka eivät ole hallinnassasi.
- Se on hurjaa. - Niin on.
- Laskeudut 10 sentin alalle. - Niinpä.
Tästä tulee elämäni pelottavin juttu.
Pelottava, mutta minulla on hyvä kutina siitä.
Kun pääsen reilille, minun pitää vain heittää takavoltti.
Jestas. Olen ihan hermona.
- Antaa mennä sitten. - Hyvä, Trev.
Käydään hommiin.
- Niin, Trev. - Menen.
Tässä mennään!
Voi jessus!
Jessus!
Sillä lailla.
Voi hitto! Jessus. Onnistuin!
Olen haaveillut tästä kaksi vuotta.
Viime vuonna tein takavoltin reililtä. Nyt on vuosi siitä.
Homma kotiin.
Tämä on yksi parhaista tunteista. Menoksi!
- Äijä! - Suoraan suksen pohjalla.
Kiitos kaikesta avusta.
Isä loi itsensä uudelleen monin tavoin.
Tapaturman jälkeen hän ei voinut enää hiihtää eikä kiivetä.
Hän etsi uusia valloitusalueita.
70-luvun alussa isä kuvasi Roger Brownin kanssa elokuvaa The Edge.
He viettivät useita viikkoja Grand Canyonissa.
Yksikään halvaantunut ei ollut kokeillut melontaa.
Kun hän kuvasi elokuvaa pyörätuolissa, hän huomasi,
että melonnassa käytetään ylävartaloa.
Se hänellä oli. Hän päätti kokeilla sitä.
Hän opetteli melontaa vastoin hoitohenkilökunnan varoituksia -
haavaumista, painehaavoista ja pelosta, että hän kuolisi joessa.
Hän oli halvaantunut jaloistaan. Melonta taas lähtee paljolti lantiosta.
Jos kaatuu, lantiota pitää kääntää -
ja meloa samaan aikaan toiselta puolelta, jotta pääsee takaisin ylös.
Hän melkein kuolikin, kun virtaus häiritsi hänen kääntymistään.
Barry vietti kuukausia parhaiden ohjaajien kanssa -
ja kehitti eskimokäännöstään.
Hän kehitti tekniikoita.
Hän löysi keinoja kiinnittää kolme kajakkia pakettiautonsa kylkeen.
Yksi Craigin sairaalan lempinimistä on "uudelleenmäärittely on mahdollista".
Se tulee mieleen, kun ajattelen Barrya. Hän määritteli mahdollisen uusiksi.
Luonteensa mukaisesti Barry, halvaantunut kajakin soutaja,
laski kaikki lännen äärimmäiset joet, mukaan lukien Grand Canyonin.
Se oli tärkeää hänelle. Hän oli joutunut luopumaan kaikesta,
josta hän todella piti, seikkailuista. Melonta toi seikkailun takaisin.
Hän löysi oman keinonsa pitää hauskaa.
Hän ei tehnyt sitä ennen, mutta se toimi.
Barry ei antanut pyörätuolin määrittää itseään.
Hän määritteli itsensä urheiluponnistuksillaan,
jotka rikkoivat käsitystä pyörätuolin käyttäjän kyvyistä.
Kun sinä ja vammasi kypsytte ajan myötä,
et enää juuri ajattelekaan kävelyä,
etkä muistele haikeasti, mitä kaikkea ennen teit.
Alat miettiä mielenkiinnolla ja nautinnolla, mitä voit tehdä nyt.
Selän ja niskan murtuman jälkeen voi tehdä valtavasti asioita.
Osasta pidät niin paljon, että et voi hillitä iloasi.
Käynnistämme kopterin.
Sillä lailla.
Niin, Trevor.
Hyvä me!
Jepulis.
Mentiin.
Trevor laskee pääkuilun alapuolellamme.
Selvä. Kolme, kaksi, yksi.
Anna mennä.
Voi hyvänen aika!
Istumahiihto vapautti minut pyörätuolista.
Voin mennä kaikkialle vuorella ja olla kuin kuka tahansa.
Kun se vapaus palasi, sain elämälleni tarkoituksen.
Voi luoja!
Tunnen oloni vapaaksi suksillani,
tunnen itseni kokonaiseksi ja onnelliseksi.
Lumessa liukuminen on minulle sielunruokaa.
Jestas. Tässä mennään!
Asiaa.
Se oli hyvä.
Lasketellessa ja lumilautaillessa on sopeuduttava.
Nyt minun vain on sopeuduttava vähän enemmän.
Joka käänteessä puuterilumi pöllyää. Hän vain katoaa.
Niin sitä pitää!
Selkäydinvamman jälkeen mitään ei voi pitää itsestäänselvyytenä.
Kun on Trevorin kanssa vuorilla, se paistaa hänestä läpi.
Hän hiihtää istumasuksilla, muttei valita asiasta.
Kolme, kaksi, yksi. Trevor hyppää.
Hänessä on jotain. Hän hehkuu rinteessä.
Hän puhkuu aitoa intoa, ja se on aika erikoista.
En usko, että hän innostaa vain liikuntarajoitteisia ihmisiä.
Hän inspiroi kaltaisiamme ihmisiä,
joilla on kymmenen toimivaa sormea ja varvasta.
He katsovat Trevoria miettien, etteivät pystyisi siihen.
Hän ei ole vain paraurheilija. Hän on urheilija.
Jos haluaa parantaa suoritustaan ja tehdä tällaisia asioita,
pitää ottaa kierros kerrallaan.
- Selvä. - Oletko kunnossa?
Jep.
No niin. Jos kuulet, Trev laskee kymmenellä.
Viisi, neljä, kolme, kaksi, yksi.
Herttinen… Tuo on suurin jyrkänne, jolta olen tullut.
- Kamera on ihan… - Katso, minne laskeuduit!
Niin.
Minulla on ollut loistopäiviä,
jolloin kaikki tanssii tuntemani sävelmän mukaan.
Minusta virtaa itseluottamusta ja hyvää mieltä, joka tarttuu tuntemattomiin.
Joinakin päivinä pyörätuolista tulee liikkuva ghetto,
kromihäkki, joka estää kommunikoinnin.
Anna minun olla, älä häiritse minua. Olen rampa tänään.
Minua ei ole koskaan halveksittu pyörätuolissa.
Minua on säälitty kyllä.
Olen halveksinut itseäni.
Ensimmäinen ongelma on muiden ja toinen on minun.
Selkäydinvamma on syvältä.
Monet ihmiset näkevät minussa vain pyörätuolin.
Sama se, mutta pyörätuoli ei ole kaikki.
Pyörätuoli on vain osa minua, jalkani.
Porukka kyselee, mitä tapahtui.
Mursin selkäni lumilautailussa. Sitä pahoitellaan.
He eivät sano muuta, ja kysyn, miksi he ovat pahoillaan.
Ei siinä mitään,
mutta olisivat pahoillaan asioista, jotka oikeasti harmittavat minua.
He eivät vain tiedä.
Kun isä siirtyi elokuvista kirjoittamiseen,
hänestä tuli New Mobility -lehden päätoimittaja.
Kun Barrysta tuli päätoimittaja,
hän pystyi tavoittamaan ihmisiä ihan uusilla tavoilla.
Barry ja lehti käsittelivät vaikeita aiheita.
Selkäydinvammaisten lääkeaddiktioita,
selkäydinvammaisia vankilassa, seksuaalisuutta.
Mikään aihe ei ollut tabu.
Se oli pyörätuolin käyttäjien Rolling Stone.
Hän puhui siitä, mistä ei puhuttu.
Suolisto-ohjelmista, virtsarakon hallinnasta,
aiheista, joita kartetaan terveiden keskuudessa.
Kun hän loukkaantui, mietin, voisiko hän seurustella enää.
Trevor on aina halunnut perheen. Se on hänelle erityisen tärkeää.
Minulla seisoo kyllä, mutta en saa tyttöä raskaaksi.
Se on yksi juttu, jota ei ajattele loukkaantuessaan -
ja joka selviää myöhemmin.
Se on elämää. Elän sen kanssa.
Barryn ja lehden käsitys oli,
että elämä selkäydinvamman kanssa on elämää.
Vammaisen elämä on elämää. Lehti käsittelisi sen kaikki puolet.
Virkistävää, kun on luullut menettäneensä sen puolen elämästään.
Isä otti aiheet esille.
Hän puhui seksuaalisuuden kaikista puolista vamman kanssa.
Tässä hoidan hommani.
Liikuntarajoitteisten seksituoli. Siirryn tähän ja sitten vain liikun edestakaisin.
Kun en ole loukkaantumiseni jälkeen pystynyt tulemaan kuten ennen,
tällä saan taas sen tunteen.
Kangas on vähän kulunut.
Tätä pitää kiristää ja verhoilla uusiksi.
Tämä saa minut tuntemaan oloni taas mieheksi.
Selkäydinvammassa on asioita, joihin ei ole varautunut.
Suolisto ja rakko kuuluvat niihin.
Kun ihmisillä on vammoja tietyn rajan yläpuolella,
heillä on virtsan hallintaongelmia. Virtsa voi tulla milloin vain.
Hyppäämme tältä jyrkänteeltä.
Valo on vähän huono, mutta tunnustelen rinnettä matkalla.
Kusin alleni.
Ei ollut tarkoitus.
No niin. Kolme, kaksi, yksi, hyppy.
Hyppy!
Vahinkoja sattuu.
On kaksi vaihtoehtoa.
Se voi olla musertavaa, mitä se onkin.
Siitä voi tulla myös hauska tarina, jos haluaa.
Voitko napata katetrin GoPro-repusta?
Jos pysyy nesteytettynä, pissaa 8 -12 kertaa päivässä.
- Mitä touhuat siellä? - Pissaan.
Niinkö? Miksi olet roskiksen takana?
Täällä ei ole esteetöntä vessaa.
Joka kerta pitää käyttää uutta katetria, kun haluaa pissata.
Jos ne maksaa omasta taskustaan, katetri voi maksaa jopa 18 dollaria.
Saattaa joutua pulittamaan jopa 250 dollaria päivässä pissaamisesta.
Se ei ole reilua.
Ota kuva, kun putki roikkuu.
Aika rankkaa.
Se on vain rankka totuus.
Barry kertoi, kuinka tyttö kirjoitti hänelle -
ja sanoi, että hänestä oli ällistyttävää nähdä -
mainoksia virtsarakon hallinnasta ja katetreista.
Hänestä tuntui, että oli olemassa yhteisö.
En tiennyt mitään katetrien ja peräpuikkojen käytöstä.
Se on yksinkertaista. Vessassa käyminen on uutta.
Se on vaikeaa. Siinä menee ikuisuus. Se ei ole helppoa.
Suolisto-ohjelma on rutiini toivottavasti joka päivä samaan aikaan.
Peräpuikko laitetaan kumihanska kädessä sisään.
Sitten on odotettava vähintään tunti, jotta suoli on varmasti täysin tyhjä.
Ihmiset käyttävät sormistimulaatiota,
jossa sormi laitetaan peräaukon ympärille.
Se edesauttaa suoliston liikkeitä ja tyhjentymistä.
Alussa se voi olla noloa ja aikaavievää.
Se on yksi monista haitoista, joka liittyy selkäydinvammaan.
Selkäydinvamman kanssa elämään oppiminen on kuin sukeltamista koko loppuelämän.
Istunko pehmeällä tyynyllä?
Onko rakkoni täynnä?
On jatkuvasti tarkistettava asioita, joita ei voi tuntea.
Selkäydinvamman kanssa eläminen on vaikeaa.
Ehdottomasti. Eristäydyn, ja minulla on ylä- ja alamäkiä.
Kun näen ihmisiä vaikka patikoimassa, se surettaa minua joskus.
Joskus toivon, että pystyisin siihen.
Trev ja minä puhumme viikoittain, usein päivittäinkin.
Hänestä huomaa, milloin hän on toisaalla, koska hän on hyvin hiljaa.
Kun Trevor on sellainen, meidän on saatava hänet ulos.
Hänet on saatava asioiden pariin, joita hän rakastaa.
Teemme mittatilaustöitäkin,
mutta pääosin suunnittelimme suksia liikuntavammaisille.
Autamme ihmisiä palaamaan vuorille tai löytämään lajin.
Ideani on nerokas.
Ymmärsin sen puhelimessa. Se pelotti minua.
Sanos muuta.
- Sidomme vain 15 sentin vetosilmukan. - Suuhuni.
Suuhusi vai?
Juttu on näin. Jos teen sen käsilläni…
Olisit yksikätinen.
Niin, enkä halua tehdä niin.
Haluat tämän siis suuhusi?
Sitä minä sanon. Sopeudumme tilanteeseen.
Jotkut käyttävät vauhtiin vinssimoottoria tasaisella maalla.
Terveet hiihtäjät pitävät köydestä kaksin käsin.
Trevor tarvitsee käsiään tukijaloille.
Liitämme köyden hänen istumasuksiinsa pikakiinnityksellä.
Vapautettava köysi on näin lyhyt. Onko siinä järkeä?
Hyvä on. Voimme vain yrittää. Tämä on uutta.
Oletko valmis?
Tämä on jännittävää.
Mikä meno, Trevor?
Hikoilen. Olen hermostunut.
Etkö ole koskaan hypännyt parin aidan yli?
Miksi teet tämän?
Koska sitä ei ole tehty, ja haluan tehdä sen.
Minut hinataan. Vedän pikakiinnitystä suullani.
Sitten hyppään. Tuossa tulen alas.
Olen halvaantunut. Kaupunkiympäristössä näkee vain vammattomia laskijoita.
Pyörätuolin takia väki olettaa, etten pysty hiihtämään.
Se on hauskaa. Ihmiset eivät tiedä.
Haluan vain kehittyä, rikkoa rajoja ja edistyä.
Tämä on askel siihen suuntaan.
Hyvä, Cody!
Miltä näyttää?
Se jää kiinni.
Tämä jää kiinni.
Kokeile vielä kerran.
- Tuntuuko hyvältä? - Joo.
Selvä. Pidän tätä niin kauan kuin mahdollista.
Tästä lähtee!
Pyhä jysäys. Hemmo.
- Se oli järjetöntä. - Lensit niskallesi.
Tiedän, että pystyn siihen. En vain tiedä, kestääkö niskani enää.
Niin just.
Jos sinusta ei tunnu siltä, en todellakaan halua…
Olen vihainen itselleni. Olisin pystynyt siihen.
Tiedän, että olisin pystynyt. Minä vain…
Mitä?
En voi liikuttaa olkapäätäni aamulla.
Istumasuksien ei kuulu mennä ylösalaisin.
Tarkoituksena on saada väki hiihtämään,
ei mennä ylösalaisin ja tehdä volttia 20 kiloa metallipainoa allaan.
TEHO-OSASTO SISÄÄNKÄYNTI
Eilen illallisella tunti hypyn jälkeen en pystynyt… Minuun vain sattui ja sattui.
En voi nostaa kättäni.
Sattuu niin pahasti, luultavasti solisluuhun tai olkapäähän.
Hartiani ovat tärkeät, koska ne ovat jalkani.
Ilman niitä en voi työntää pyörätuolia.
Aika villiä olla pyörätuolissa ja menettää toinen käsi.
Itsenäisesti liikkuminen…
Puolet kehostani ei toimi.
Meneekö tässä taas yksi raaja?
Jäljellä olisi yksi neljästä toimivasta raajasta.
Kai tämä on herätys, mutta en minä touhujani aio lopettaa.
Kun tapasin Barryn 1990-luvun alussa,
hänen olkapäänsä alkoivat mennä. Hän alkoi jo kulua.
Viimeisinä vuosinaan -
vaikka hän oli sähkötuolissa, hän oli sinut itsensä kanssa.
Hän ei taistellut vammojaan tai itseään vastaan,
vaan oli sinut omana itsenään.
Vuonna 2003 Barrylla diagnosoitiin virtsarakkosyöpä.
Lääkäri kertoi Barrylle,
että kemoterapia pahentaisi hänen jo ennestään haurasta kehoaan.
Siinä vaiheessa tiedettiin, että syöpä oli melko levinnyt.
Hän päätti olla jatkamatta hoitoa.
Ja siinä se.
No…
Mitä voin sanoa? Kaipaan häntä kamalasti.
Barryn tapaaminen, yhteinen liiketoiminta -
ja ystävystyminen hänen kanssaan -
on elämäni kohokohta.
Hän suuttuisi, että itken.
On hurja juttu, että kuulin kuolemasta,
ja nelisen päivää myöhemmin vaimoni sanoi, että olin saanut kirjeen.
Barrylta. Hätkähdyttävää. Kaksi viikkoa hänen kuolemansa jälkeen.
No niin. "Rakkaat ystävät,
tärkeää elämässäni ovat ystävyyssuhteet, jotka ovat kehittyneet vuosien varrella."
"Kuten moni teistä jo tietää, elämäni on nyt ohi.
Sait kirjeen, koska ystävyytesi on ollut minulle arvokas.
Haluan sinun tietävän sen."
"Olen hieman surullinen, että lähden odotettua aiemmin,
mutta en ole onneton.
Olen elänyt paljon pidempään kuin olisin osannut ennustaa -
36 vuotta sitten helikopterionnettomuuden jälkeen.
En pelkää lasteni puolesta,
jotka kulkevat omia polkujaan -
ja tekevät sen hämmästyttävällä tyylillä ja kauneudella."
"Olen saanut rakkautta, intohimoisia uria,
seikkailuelämää ja kaikkea, mitä olen koskaan halunnut.
En ole jäänyt mistään paitsi. En kadu mitään."
"Rakkaudella, Barry."
"Barry." Juuri tällainen hän oli.
Jos olisin voinut lukea hänen äänellään, olisin puhunut rennosti hymy naamassa.
Kun kirjoitin muistokirjoitusta lehteen, minun piti pysähtyä miettimään,
millaista Barryn elämä olisi ollut ilman halvaantumista.
Isä jakoi elämänsä kahteen osaan.
Ensimmäinen elämä oli ennen onnettomuutta, toinen elämä sen jälkeen.
Vasta myöhempinä vuosinaan hän piti sitä yhtenä elämänä.
Kuten hän sanoi, ne olivat olennainen osa samaa asiaa.
Kysyin kerran, kumpi puoli hänen elämästään merkitsi hänelle enemmän.
Hän sanoi, että toinen puolisko.
Hän oli oppinut ja kasvanut niin paljon.
Hän antoi toivoa -
selkäydinvammaisille ympäri maailmaa ja antaa edelleen.
Hän opetti lääkäreitä, vakuutusyhtiöitä -
ja tavallisia ihmisiä näkemään vammaisuuden uudella tavalla.
Hän ei pyrkinyt olemaan johtaja.
Hänestä tuli sellainen, mutta tärkeintä oli se, mitä hän teki.
Hän ei käskenyt seuraamaan itseään, mutta häntä seurattiin.
Hiihtäjien keskuudessa Barryn perintö asuu Corbet's Couloirissa.
Hän jätti jälkeensä paljon muutakin.
Ski The Outer Limitsissa rikotaan rajoja -
ja halutaan keksiä asioita uudelleen.
Rajojen ylittäminen kuului isän luonteeseen.
Hän sai ihmiset ajattelemaan vammaisuutta,
eikä maailma ole koskaan entisensä.
Barryn perintö on, että hän teki kauheasta tapaturmasta -
upean lahjan kaikille,
jotka ovat joutuneet samanlaiseen onnettomuuteen.
Hän antoi heille toivoa, jotain, mitä heillä ei ollut.
5 V LOUKKAANTUMISESTA
On aika hullua muistella kaikkea.
Olen kiitollinen siitä, että olen tässä.
Sitä ei tajua, mitä itsellä on, ennen kuin se on poissa.
Jälkeenpäin ajateltuna -
olen pyörätuolissa,
ja teen enemmän asioita kuin suurin osa vammattomista tekee.
Se on mentaliteetti. Tuumasta toimeen.
Pelkäsin palata tänne tosi paljon.
Tämä paikka on vienyt minulta paljon,
ja haluan palata tänne ja parantaa itseni.
Haluan sulkea sen ympyrän, jotta minuun ei satu enää.
Miten voi kasvaa siitä päivästä, jolloin sai vamman?
Mitä jos palaisi rakastamansa lajin pariin paikassa, joka muutti elämän?
Miten se voimaannuttaisikaan?
Trevor omaksui sen ajatuksen ja vei sen korkeimmalle tasolle.
Yksi Trevorin suurimmista tavoitteista oli tehdä -
ensimmäinen tuplatakavoltti istumahiihdossa.
Vail Pass oli siihen oikea paikka.
Hän sanoi: "Äiti,
tämä on minun vuoreni.
Täällä mursin selkäni, palasin ja selviän vammasta.
Selviän tapahtuneesta, äiti.
Olen saavuttanut -
ja olen palannut, äiti.
Olen palannut."
VAIL PASS, COLORADO 6 V LOUKKAANTUMISESTA
Hienoa, kulta. Olen ylpeä sinusta.
Katso hyppyä, äiti.
Apua! Trevor…
Jessus.
Et ole tosissasi. Minne laskeudut?
Voi luoja, Trevor.
Siinä se hyppyri on.
Kahden minuutin päästä on Trevorin nopeustarkastus.
Te saatte auttaa Trevoria valmistautumaan,
jotta voin mennä kuvausasemiin.
Paina se sisään.
Minne aiot hypätä?
Minne haluat suunnata?
Haluan aina valita, minne olen menossa.
Kun tulen reunalle, ponnistan ja sitten pidän suksia ilmassa.
- Haluan vain varmistaa… - Että ilmassa on tarpeeksi aikaa.
Onkin varmaan, mutta haluan vain varmistaa.
- Kyllä vain. - Hyvä on. Olen valmis.
Vamma on eeppinen juttu.
Siinä on myyttisen sankaruuden tuntua.
Haluatko sankariksi?
Vaihtoehtoja on vain vähän.
Kuoltuaan osalle menneisyyttään,
läpäistyään initiaation liekit ja voitettuaan kaikki esteet -
sankari on valmis tekemään näkyväksi uudelleensyntynsä täydellisempänä -
palaamalla maailmaan.
Olemme kahdesti syntyneet.
Edustamme ihmiskunnan suurinta katastrofin pelkoa ja sen toiveita ylipääsemisestä.
Olemme lähteneet sankarin tielle, eikä meillä ole vaihtoehtoa.
Toisille ylipääsemisemme todistaa sankarillista energiaamme ja suuntaamme.
Meille energiamme ja suuntamme perustuvat tarpeeseen päästä yli,
koska ei ole muuta tapaa selviytyä.
Berman täällä. Saanko tilannepäivityksen?
Edelleen ylhäällä.
Kerro, kun lähtöön on 30 sekkaa.
- Hyvä on. - Onko valmista?
Kolmekymmentä sekuntia hyppyyn. Sitten viiden sekunnin lähtölaskenta.
Pystyt siihen.
Kaikki ovat valmiina. Kaikki valmiina.
Selvä.
Valmiina.
Valmista alhaalla.
Valmista ylhäällä.
Nyt lähtee.
No niin. Hyppyyn viisi sekuntia.
- Viisi, neljä… - Menoksi.
…kolme, kaksi, yksi. Hyppy.
Kolme, kaksi, yksi.
Menoksi!
Huippua.
- Vau. - Hienoa työtä, Trevy!
Saatoin tirauttaa kyyneleen.
- Olen ylpeä sinusta. - Voi sentään.
- Lunastuksen hetki, äiti. - Lunastus.
Viimeinen vihje, varoitus ja loppukaneetti.
Emme tietenkään usein valitse seikkailujamme.
Parhaat seikkailut osuvat kohdallemme.
Vamman kanssa eläessä on oma temppunsa nähdä kaikki seikkailuna.
Sellaisena, joka kietoo joka hetken seikkailun ominaisuuksiin.
Epävarmuus ja riski,
rikkaus ja ilo,
harkinta ja rohkeus.
Havainnollistamme onnettomuutta ja sen pelkoa itsellemme ja muille.
Jos vahvistamme tätä kuvaa, saamme myötätuntoa ja surua.
Edistyessämme vauhdilla olemme inspiraatioita kaikille.
Meidän ei pitäisi pelätä inspiroimista.
Maailma kaipaa sitä kipeästi.
Me taas kaipaamme antamisen kokemusta.
Lahjamme maailmalle on maailman lahja meille.
Kaikkien, vammattomien kuin vammaistenkin,
pitäisi ottaa rahat ja juosta.
Barry Corbet, Lookout Mountain, Colorado, 1980.
OMISTETTU BARRY CORBETILLE (1936-2004)
JA KAIKILLE SELKÄYDINVAMMAISILLE, JOTKA OVAT LUONEET ITSENSÄ UUDELLEEN.
KUN TREVOR JÄTTÄÄ AMMATTIHIIHDON, HÄN HALUAA RYHTYÄ -
MOTIVAATIOPUHUJAKSI, JOKA JAKAA TARINAANSA MUILLE.
TUKEAKSESI TRAUMAATISESTA VAMMASTA TOIPUVIA -
KÄY WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Tekstitys: Tiina Valjanen