Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NARACIJA IZ KNJIGE MOGUĆNOSTI
AUTOR: BARRY CORBET, 1980.
PRIČA
Nekoć je netko pretrpio tešku ozljedu.
Toliko tešku, ustvari, da je ostao paraliziran
i izgubio je tjelesne funkcije koje uzimamo zdravo za gotovo.
Nadalje, ozlijeđenog je čekao život u invalidskim kolicima
te suočavanje sa strašnim promjenama osobnosti.
Jako se bojao budućih odnosa s obitelji i prijateljima
te se nije mogao sâm uzdržavati.
No, jedna je dilema bila očita.
Mogao se s time nositi, ili ne.
Nositi se značilo bi raditi, uživati i voljeti kao da se ništa nije dogodilo.
Ali nešto se jest dogodilo.
Mi smo osobe s ozljedama leđne moždine.
Svi smo teško ozlijeđeni.
I mnogi od nas ne znaju kako s time živjeti.
Stoga je veoma dobro
što na svijetu ima puno ljudi s ozljedama poput naše,
koji su to prihvatili,
kojima je drago što se s time nose,
i koji čovječanstvu u punoj mjeri daju onoliko koliko dobivaju.
JACKSON HOLE, WYOMING 4 GODINE POSLIJE OZLJEDE
Dobro došli na vrh staze Corbet's.
Ovdje je doista predivno.
Svatko tko je skijao u Jacksonu, pogledao je dolinu i planine
i pomislio: „Dobro, stigao sam.”
Izađete iz žičare i moram vam reći da ovo mjesto doista oduzima dah
i poseban je doživljaj biti dio svega toga.
Recimo više o Corbet'su iz odmarališta u Jackson Holeu.
Jedna je to od najdojmljivijih skijaških staza.
Fantastično je to mjesto!
Da, redovito je proglašavaju
jednom od najstrmijih, najopakijih, i najekstremnijih staza u SAD-u,
a možda i u svijetu.
Ovdje su se okupila 24 sportaša.
Utrka sadržava dva kruga.
Ne moraju sudjelovati u oba ako ne žele.
Ovdje je devet žena i 15 muškaraca, mješavina skijaša i daskaša.
A natjecatelji se natječu zajedno.
Žene odvojeno od muškaraca, ali skijaši i daskaši zajedno.
Nema sudaca. O ishodu odlučuju natjecatelji.
Počnimo!
Idemo na vrh Corbet'sa.
Spremni smo za utrku Kings & Queens of Corbet's.
Kings & Queens of Corbet's jedinstven je događaj u Jackson Holeu.
Ovo je natjecanje u skijanju i daskanju na snijegu
koje slavi pomicanje granica.
Corbet's je ikona Jackson Holea.
On je mnogim skijašima i daskašima poput Everesta.
Žičara vas u 12 minuta podigne na visinu od 1200 m.
Uzdižete se i uzdižete, i kad prijeđete preko litice,
pojavi se snježna padina.
Ugledate stazu, prolazite kraj nje, promatrate je i ostanete bez daha.
Spust je gadan.
Posvuda su goleme izbočine i veoma oštre stijene.
Staza je toliko strma da, kad pogledate dolje,
čini vam se da ste na drugom katu zgrade.
Na ovom opasnom i stjenovitom području
nalazi se samo jedan prolaz, staza Corbet's Couloir.
Stvarna je.
Ako netko tvrdi da je dobar skijaš, odvedite ga na Corbet's, neka pogleda.
Pitajte ga želi li skijati ovdje.
Gotovo svi kažu…
„Radije ne bih.”
Nikad prije nisam vidio tog malog.
Nisam znao o čemu se radi. Mislio sam da će doći promatrati.
Kad dođem do onoga…
A onda sam vidio kako razgovara s ljudima.
I shvatio sam da se natječe.
U redu, cool.
A u idućem su me trenu pozvali da pomognem pogurati ga uzbrdo.
Kad sam vidio kako ga visoko guramo,
prije nego što krene,
shvatio sam kako će se doista utrkivati.
Prije natjecanja, čula sam se s Trevorom i rekao je:
„Jess, skačem sa samog vrha Corbets'a.”
Ja sam rekla: „U redu. A dokle kaniš ići?”
Rekao je: „Najmanje 30 metara.” A ja sam odvratila:
„Dobro.”
Znate…
Možda bi bilo dobro da te malo poguram.
Kao sportašica, mislila sam kako je to fantastično!
„Učinimo to.”
Ali kao organizatorica,
zapitala sam se što učiniti ako nešto pođe po zlu.
Svakome se nešto može dogoditi.
Događale su se ozljede kralježnice na ovoj stazi, zbog pada niz planinu.
Bila sam vrlo nervozna.
Nedavno je pretrpio ozljedu kralježnice.
Hoću li ga pustiti na natjecanje
i gledati kako tijekom spusta stradava?
U tom sam trenutku sumnjao.
Odlučio sam mu prići i razgovarati s njim,
kao da želim procijeniti bih li ga od toga trebao odgovoriti.
Rekao sam: „Staza je gadna.
Hoćeš li moći?”
Pogledao me ravno u oči, bez imalo oklijevanja,
i rekao: „Mogu ja to.”
„Dobro.
Kako da ti pomognem?”
Hej, Travise!
Onamo idem.
- Ovamo? - Da.
- Pomoći ću ti da se otisneš. - Može. Hvala.
Kad se zaletite na Corbet's Couloir, idete naslijepo.
On nije vidio što vide Travis i drugi sportaši
jer bio je u pognutom položaju.
Trik je u tome da, kad kreneš, pogledaš prema planini.
Želim sletjeti onamo.
- Znaš? - Da.
Evo, dat ću ti puni zalet…
Ako promotrite skijaše i daskaše
kako šeću naokolo prije utrke,
svi prilaze rubu i vraćaju se nazad.
Prići će rubu,
pogledat će dolje i vratiti se.
Ne želite da vas taj prizor iznenadi kad već budete u zraku.
Dat ću ti zalet.
Pazit ću da ne izletiš, ali lijepo je osjetiti brzinu.
Travis bi ga pogurao i zatim zaustavio na samom kraju.
Cijelu je scenu bilo teško gledati.
Dok sam gledao Trevora kako vježba zalet,
postajao sam sve nervozniji
jer bilo je očito da će se zaletjeti ravno i punom brzinom.
Sve je bilo spremno. Kreće na utrku.
Tri, dva, jedan, idemo!
Usmjerio je skiju nizbrdo.
Pomislio sam kako je spor.
- Mislim… - Dobra odluka.
- Treba biti brži. - Da.
Puno brži.
Da, trebam veću brzinu.
Dobro, cool.
Zbog toga je nervoza svima kolektivno porasla.
„K vragu! U redu. Učinit će to. Bit će u redu.
Dobro, možda.”
Doveli smo ga na početnu poziciju koja je bila još viša.
Vjerojatno nitko nije kretao s više.
Sjećam se da sam mu rekao:
„Trevore, jesi li siguran da to zaista želiš učiniti?”
Devet od deset puta,
ako netko nije uvjeren da će uspjeti,
ni neće uspjeti.
A zatim…
- Sigurno to želiš? - Da.
Bio je doista uvjeren da to mora učiniti.
Zavladala je mukla tišina.
Bila sam dolje sa zamjenikom ravnatelja događanja
i upraviteljem za rizik i sigurnost.
I bila sam nervozna.
Svi su oni gledali najlakši put, a ja sam znala da će skočiti ravno s ruba.
Što misliš?
Ne sjećam se što sam rekao, ali bilo je nešto u stilu:
„Zabavi se.” I možda: „Vidimo se poslije.”
I doista sam mislio: „Vidimo se poslije
ovog revolucionarnog podviga u koji se upuštaš.”
Ponovno se namjestio.
Javio je da kreće.
Tri, dva, jedan, idem!
A ostalo je povijest.
Moj Bože!
To!
Ovo je bilo ludo.
To, stari!
To!
Opa!
Svi su ga željeli dodirnuti.
Samo kako bi osjetili taj djelić čarolije.
PUNI KRUG
Možete li nam reći kako je staza Corbet's dobila ime?
Podsjetite me, jer…
Je li on prvi skijao tom stazom?
S vremenom ljudi zaborave.
U Jackson Holeu postoje brojne legende o stazi Corbet's Couloir,
ali ne znam puno o Barryju Corbetu.
Odrastao sam skijajući u Jackson Holeu, ali ne znam što se dogodilo s Barryjem.
Želite li pravu priču ili onu dotjeranu?
Jackson Hole je bio…
Mislili smo da je Vail sjajan, dok nismo vidjeli Jackson Hole.
To je jednostavno predivno, ljupko mjesto.
Upoznala sam Barryja u kolovozu 1959.
Kad sam upoznala Barryja,
radio je kao instruktor skijanja zimi na gradskim obroncima.
Paul McCollister, osnivač odmarališta, bio je Barryjev i moj prijatelj.
Tog dana kad sam otišla na planinu s Paulom i Barryjem bilo je divno.
Dan je bio vedar, a snijeg je bio divan.
Obišli smo ogledne staze.
Sjeli smo na piknik s pogledom na stazu koja je poslije prozvana Corbet's Couloir.
Barry ju je pogledao i rekao: „Netko će se jednog dana ondje skijati.”
„Jednom će se netko ondje skijati.”
„Netko će se skijati ondje.”
I još je otada poznata pod nazivom Corbet's Couloir.
Nisam znao za njegova postignuća
dok me netko nije pitao znam li s kim razgovaram.
Rekao sam: „S Barryjem Corbetom.” „Znaš li tko je on?”
Bio je doista veliki čovjek.
Prvo se uspeo na Mount McKinley.
Prvi put se uspeo na najviši i drugi najviši vrh Antarktike,
Mt. Vinson i Mt. Tyree.
Među ostalima, da tako kažemo.
Da, za svoje vrijeme on je bio doista odvažan alpinist.
On je doslovce čovjek s reklame za Camel.
Nije mogao pobjeći od te slike. Posvuda je.
Imam jednu i u kupaonici.
MOUNT EVEREST, 1963.
Barryja sam upoznao na Everestu.
Glavni cilj ekspedicije
bio je uspinjanje prvog Amerikanca na Everest,
a ne uspon novom rutom.
Ali Barry i ja smo dijelili sličnu strast.
Htjeli smo učiniti nešto dotad neviđeno.
Većina alpinista rado bi osvojila prvi uspon.
A Zapadni greben bio je upravo to. Bila je to najviša planina na svijetu,
a na taj se vrh još nitko nije popeo.
Tijekom prvog uspona,
Barry je rekao da bi se uspeti trebali Hornbein i Unsoeld.
„Vi ste već u godinama, a ja ću se jednom vratiti.”
I Barry je nosio opremu u novi kamp
dok su se njih dvojica uspinjali na vrh.
Bio je to prvi uspon na Zapadni greben.
Želim u ime svih građana SAD-a
izraziti naše veliko divljenje
zbog tog velikog podviga naših sunarodnjaka.
Ponosno dočekujemo te ljude u Bijeloj kući.
Bio je vrlo kreativan.
A alpinizam je bila njegova strast.
Ali trebao je nešto više.
Film je bio to nešto.
Kad se Barry vratio s Everesta, rekao sam mu da me potraži
pa možemo zajedno snimati filmove.
I snimili smo prvi film o Jackson Holeu.
BIG SKIING JACKSON HOLE
Freestyle skijanje me privuklo zbog ta dva legendarna filma,
Ski the Outer Limits
i The Mobius Flip.
Barry se uspeo onamo gore i izveo je prve skokove na stazi.
I to je uzbudilo mnoge. Jer nitko nije bio spreman ni skijati onuda,
a kamoli izvesti salto.
To nas je proslavilo.
Ovo su krajnje granice.
Let u svemir.
Pokušaj hvatanja vlastite sjene.
Način snimanja i tekst naratora bili su poetični.
Radili su nešto što nitko na svijetu još nije vidio.
Klincu poput mene, pa i cijelom svijetu, to je privuklo pozornost.
Da, poželio sam to. Želio sam letjeti.
Želio sam skijati do krajnjih granice.
Ono što je jučer bilo nemoguće danas je krajnja granica.
A sutra svakodnevica.
- Je li to on? - Što ima?
Možeš?
Ovo ste ti i Ashley.
S mamom.
Ovo je lijepa slika.
- Ja i Ash. - Evo Trevora.
S ocem.
- A na odijelcu… - Athlete's Corner.
- Na guzi mu piše Athlete's Corner. - Naziv tatine trgovine.
Mamine i tatine.
A onda je prerasla u trgovinu skijaškom i daskaškom opremom.
Trevor je volio daskanje na snijegu.
Vidjeli bismo samo bijele zube,
i naočale, dok je bio dijete.
Nije htio ući u kuću ni kako bi jeo.
„Ne, moram to ponoviti.”
Dok smo odrastali, moji su roditelji bili zaposleni,
vodili su svoju trgovinu,
trenirali su za maratone.
Zato su često bili odsutni.
Radio sam dva posla. I po dvanaest sati na dan.
Katkad šest dana u tjednu.
Da, bilo je teško. Bilo je puno teških trenutaka.
Kad su se roditelji rastali, Trevor je imao oko pet godina.
Mislim da su Trevoru razvod roditelja
i mamin odlazak jako teško pali.
Otkako smo bili u trećem ili četvrtom razredu,
selili smo se svakih šest mjeseci.
Znao sam da nemamo novca.
Iznajmili bismo treću sobu kako bismo uštedjeli na stanarini.
Ali lijepo izgleda.
Izgleda uređeno i dotjerano, kao da ondje živi prava obitelj.
U svim smo tim kućama živjeli vrlo kratko.
Kao dijete nisam znao za bolje.
Nisam znao kako izgleda normalan odnos u obitelji.
Dok je bio u srednjoj školi, obitelj ga nije podržavala.
Bio nam je poput brata. Išao je od kuće do kuće.
Spavao bi na kauču. Nismo imali izvanškolske aktivnosti
pa bismo se opijali i drogirali.
U početku nisam znala da Trevor uzima lijekove protiv boli.
Ali onda mi je rekao: „Mama, nešto me muči.
Imam problem.
Pijem tablete jer sam veoma depresivan.”
U tom trenutku u životu nisam znao što bih sa sobom.
Nisam se mogao školovati, ni prijaviti na Keene State.
Nisu me htjeli. Mogao sam upisati državni koledž,
ali nisam znao što želim raditi.
Nisam znao gdje bih živio, ni čime bih se bavio.
SREDNJA ŠKOLA U KEENEU
Odrastavši u Keeneu, svi su poslije srednje samo željeli otići iz grada.
Za Trevora ovdje nije bilo ničega.
Tada je Ashley otišla u Colorado.
Kad je vidio da se Ashley seli,
i kad je vidio kako je sretna u Coloradu,
da su ondje planine i daskaši,
odlučio je:
„Idem ja!” Ashley mu je rekla da potraži posao kao vodoinstalater.
Trevor je došao u Colorado i odlučio je učiniti sljedeće…
Htio je izučiti zanat i dobiti dozvolu za vodoinstalatera.
I dobro mu je krenulo,
netom prije nesreće.
ASPEN, COLORADO SVIBANJ 1968.
Barry je dovršio snimanje filma Ski the Outer Limits.
Potpisali smo ugovor za snimanje
sastanka Međunarodne udruge instruktora skijanja u Aspenu.
Jasno se sjećam kako se zaputio onamo gore.
Postao sam vrlo nervozan i nešto me jako mučilo.
Buljio sam u telefon dva-tri sata.
I onda je zazvonio.
„Dogodila se strašna nesreća. U pitanju je Barry."
Tata nikad nije govorio o tome kako je stradao.
Ni mama to nije spominjala.
Bili su to teški dani pa ih se nitko nisu htio prisjećati.
Barry je snimao skijaše. Bilo je to usred bijela dana
pa pilot nije dobro vidio sve krivine na terenu.
Snažno su reflektirale sunce.
Barry je labavo vezao pojas
kako bi se mogao okrenuti u stranu i snimati.
Pilot je helikopterom naletio na izbočinu i počeo odskakati.
Tijekom jednog od tih posrtaja, Barryju je pukao pojas.
Proletio je kroz vrata i pao dolje.
Svi smo se bojali da će Barry umrijeti.
Mislili smo da je sigurno mrtav.
Prevezli su ga u denversku bolnicu Craig.
I održali su ga na životu.
Otišla sam ga posjetiti dok je još bio u bolnici.
Imao je štake.
Zamolio me da ih donesem kad dođem pa sam to i učinila.
Sjećam se da ih je sestra pogledala i rekla:
„Što će vam to? Nikad ih neće koristiti.”
Tada je počeo njegov život paraplegičara.
PRIJEVOJ VAIL, COLORADO PET GODINA POSLIJE OZLJEDE
Prvi put sam ovdje nakon nesreće.
Svakako sam se bojao vratiti ovamo.
Ovo je mjesto važno za moj oporavak.
Moram zaključiti tu priču i prihvatiti svoju ozljedu.
Ovdje gore sam izgubio sve.
Morao sam se vratiti ovamo kako bih nastavio dalje i ostvario svoje ciljeve.
A jedan od tih ciljeva je skijanje ovdje na prijevoju Vail.
PRIJEVOJ VAIL, COLORADO, 15. STUDENOG 2014.
OBVEZA ZIMSKE OPREME ZA OSOBNA VOZILA NA PRIJEVOJU VAIL
Onog dana kad se Trevor ozlijedio,
moj brat, Trevor i ja odlučili smo otići na prijevoj Vail.
Došli smo na parkiralište, izvadili smo opremu
i počeli se uspinjati stazom za motorne sanjke.
Propješačili smo 100 - 150 metara.
Sreli smo tipa na saonicama koji se zaustavio
i rekao nam da je malo dalje spust.
Kad smo došli do spusta, nije se činio pretjeranim.
Nisam se brinuo da netko od nas neće moći svladati taj spust.
Ja sam krenuo prvi,
zatim moj brat,
a Trevor je išao posljednji.
Dan je bio pri kraju, bilo je mračno i ja sam krenuo,
krenuo sam niz stazu.
Sve sam vidio.
Već kad je skočio s ruba, bio je pod čudnim kutom.
I letio sam zrakom poput Supermana.
Nisam htio pasti na vrat pa sam uvukao vrat i pao na leđa.
Daska i pancerice su se savile kao taco i samo sam čuo glasno pucanje.
Netko me nazvao…
dok sam prodavao auto. Bio sam usred pregovora.
Inače se nisam javljao.
Ali taj put sam se javio.
„Trevor je ozlijeđen. Ne osjeća nožne prste.”
Rekao sam:
„Dajte mi Trevora na telefon.
Trevore, ustani!
Da nisi glumio.”
Rekao je da ne može micati nožnim prstima.
Sjećam se kako sam ležao ondje
i mislio na svoju djevojku,
na moju sestru, kako moram reći roditeljima i šefu,
kako više nisam vodoinstalater,
kako više neću raditi ono što volim.
Pogledao sam svoja stopala i odmah sam znao.
Pozvali smo spasioce. Rekli su da će poslati ekipu.
Ali kako je mećava u tom trenu bila veoma jaka,
rekli su da će im trebati bar jedan sat i da se netko mora spustiti po njih.
Adrenalin je popustio i leđa su me ubijala.
Vrijeme je teklo jako polako.
Bojao sam se da me nitko neće naći i da ću se smrznuti.
Nitko nije dolazio po mene.
Otkako je pao pa dok nisu došli spasioci
prošla su otprilike dva i pol, tri sata.
Spasioci su mogli doći jedino pješice.
Brat me zvao dvaput. „Trevoru je hladno i boli ga.”
"Dolazimo. Neću vas ostaviti, dolazimo."
Sjećam se kako sam pomislio: „Ne sklapaj oči, Trevore.
Ne sklapaj oči.”
Da sam ih sklopio, mislim da se ne bih probudio.
Slušaj.
Obojici nam se dogodilo nešto ružno.
I nikome se to ne sviđa,
usprkos neobjašnjivoj činjenici da ćeš susresti mnoge od nas
koji govore da su nam životi zbog nesreće bolji.
Čudno.
Pa ipak,
nije potrebno duboko promišljanje onome tko slomi kičmu ili vrat,
da bi shvatio kako slijede velike promjene.
I da nitko nikome tu ne daje mnogo izbora.
Zamolila sam prijatelja da me odveze u bolnicu.
Stigli smo onamo i čekali, a ja sam pitala recepcionerku…
Rekla sam: „Hej! Znate, dolazi jedan momak s prijevoja Vail.
Znate li kad treba stići?”
Rekla je da je pod šifrom tko zna, a to znači da je vrlo ozbiljno
i da će vjerojatno stići za sat i pol.
Ja sam rekla: „U redu, čekat ću.
Možete li mi javiti kad stigne?”
I sjećam se,
kad je stigao,
vidjela sam ga
i zgrabio me za ruku, a ja sam pogledala rendgensku snimku.
Rekao je: „Sve će biti u redu. Sve će biti dobro. Volim te.”
Ne sjećam se da sam to rekao sestri,
ni da sam je zgrabio za ruku i rekao da će sve biti u redu.
Ali zasuzio sam sad kad to čujem.
I znate,
svaki dan njoj i obitelji dokazujem da će sve biti u redu.
I ljudima koji me vole i koji su uz mene.
Ružno je to što mi se dogodilo, ali bit će dobro.
Imam osjećaj da to dokazujem svakog dana.
Kad sam vidjela Trevora u bolnici,
kako ondje leži, bilo mi je jako teško.
Bilo mi je teško vidjeti mog sina tako polomljenog.
Kao roditelj, ne želite da se išta slično dogodi vašoj djeci.
Bojala sam se i strepila kakva će mu biti budućnost.
Smrskani su mi kralješci T11 i T12, napukla je leđna moždina,
a kralješnica mi se dislocirala u trbuh pod 90°.
U leđima imam dvije šipke od 30 cm i 12 vijaka.
Rekli su mi da nema šanse.
Nema šanse da ću se opet pomicati, hodati ili tome slično.
U Craigu je najčešće pitanje:
„Hoću li se posve oporaviti?”
U našu bolnicu znaju doći ljudi
koji doista misle da im je život gotov.
Hajde, prstići. Pomaknite se.
Pomaknite se.
Hajde. Pomaknite se, prsti.
Hajde, pomaknite se. Pomaknite se.
Pomaknite se.
Hajde, palci. Možete vi to.
To je obiteljska stvar.
Istraživanje jasno pokazuje da ljudi s boljim sustavom potpore,
i bliskom obitelji, imaju bolji ishod.
U to smo vrijeme bili pomalo udaljeni.
I mislim…
Možda sam se distancirao.
Povukao bih se u sebe kad sam bio pokraj njega.
Mami je bilo teško gledati Trevora na fizioterapiji.
Rekla bi da ne može biti ondje i samo bi otišla.
Mislim da je to Trevora jako pogađalo.
Kad ste na oporavku ili rehabilitaciji, svaki je dan važan.
U Craigu imate gotovo sto ljudi
s vrlo sličnim ozljedama, ali posve različitim ishodima.
A svi se zajedno borite kako biste postigli što bolji rezultat.
Imate šest mjeseci do dvije godine kako bi se živci oporavili.
Glavni nam je cilj bio da prohodam.
Hajde!
Teško mi je ovo raditi.
Dan po dan.
Mislim da sam tada prvi put vidjela Trevora
kako ima motivaciju za išta.
Svaki je dan tražio nove izazove.
Da, to je bila lijeva noga. Vidiš?
Mogu je i podići. A sad desna noga…
To je najbolje što mogu, ali lijeva noga je dobra. Dosta je.
Prisjetio sam se svega što sam o sportu naučio kao dijete
i zapitao se kako da ovo pretvorim u igru.
Sjećam se prvog susreta s Trevorom u bolnici Craig.
Terapeuti su mi znali reći:
„Taj tip je u petoj brzini.
Prerano je. Mora se spusti u drugu brzinu.
Kako da ga usporimo?”
Što je, kamero?
Izlaziš na sunce.
Jedna od najčešćih pojava kod ozljede leđne moždine
jest to da si ljudi postave cilj da žele prohodati.
Da, svi želimo prohodati.
Ali oporavak se mora temeljiti na manjim ciljevima.
Što ako vam je to jedini cilj, a on se ne ostvari?
Potrebno je upozoriti vas
da su mnogima od nas prvi tjedni i mjeseci nakon bijega
bili daleko najteži.
Teška vremena.
Dok vas je ustanova učila ići na WC
i razvijala vam pokretljivost,
postajala vam je i majka koja vas štiti,
koja vas voli unatoč manama,
stvarnima i umišljenima.
To udobno utočište često je teško napustiti
te se vratiti u okrutnu i šturu stvarnost svakodnevice.
Zapitajte se želite li živjeti ili umrijeti.
Mnogi ljudi s ozljedom leđne moždine
rekli su mi kako su razmišljali o samoubojstvu,
obično netom nakon nesreće.
Svi su, dakako, i dalje bili živi kad sam ih upoznao.
Mjesec dana nakon što je Trevor izašao iz bolnice,
potonuo je prilično nisko.
Mama mi je rekla da je Trevor namjerno skrenuo s autom s ceste
i bila je jako zabrinuta.
Neko sam se vrijeme jako bojao za njegovu budućnost
jer znao sam da će mu trebati lijekovi protiv boli.
Jako sam se bojao da će ponovno početi uzimati tablete.
Tablete su me umrtvile i puno toga nisam doživljavao.
Nastojao sam zaboraviti sve što sam prije mogao.
A kad sam se počeo drogirati i tulumariti,
jednostavno sam otupio.
Više mi ni do čega nije bilo stalo.
Doista smo se brinuli zbog njega.
Ja više nisam bila uz njega. Roditelji su se vratili kući.
Nije imao više nikoga.
Doselio sam se natrag k Maxu.
Nekoliko sam mjeseci živio na njegovom kauču.
Ova kuća nije predviđena za osobu s invaliditetom,
osobito onu koja je u invalidskim kolicima.
Jedina kupaonica bila je na katu.
Svaki drugi dan popeo bih se gore, stepenicu po stepenicu, sjedeći na guzi,
samo kako bih mogao u kupaonicu.
Nipošto nisam bio dobro.
Mislim da mi je tada bilo doista najgore.
Psihički mu je tada zacijelo bilo najteže razdoblje.
Odmah je odlučio da će prohodati,
ali u stvarnosti nije bio u toj situaciji.
Mogao je uložiti golemi trud
kako bi ostvario cilj i ponovno hodao,
ali to se možda neće dogoditi ma koliko se trudio.
Suočio se sa stvarnosti, a nije se na nju još privikao.
Kako ćeš se uzdržavati? Gdje ćeš živjeti?
Dobro mu je išlo s vodoinstalaterstvom,
ali nakon ove nesreće nećeš biti vodoinstalater.
Čime ćeš se onda baviti?
Bila mi je to velika briga. Golema.
Jeste li razgovarali s njim o tome?
- Jesam. - Kako je prošlo?
Ne dobro. Uopće ne dobro.
Početak nije bio lak.
Bilo je teških trenutaka
dok je Barry pokušavao doći k sebi.
Nije mogao skijati, ni penjati se.
Ništa nije mogao.
I eto, ostao je bez svega za što je živio.
Tijekom '60-ih, tom je zajednicom vladao destimulirajući utjecaj.
Ljudi su imali osjećaj da je njihov život gotov.
Trauma nosi promjenu.
Život nosi promjene.
Ako se s tim promjenama ne razvijate,
ostat ćete stajati na mjestu
i bit ćete statični, a Barry nije bio takav.
Barry je bio oličenje fluidnosti.
Tata je bio fantastičan.
Upao bi u vatru i izašao iskovan na potpuno nov način.
Uvijek je uspio pronaći snagu
i nov način kako da se nosi s promjenjivim okolnostima.
Tata je 1980. objavio knjigu naslovljenu Mogućnosti.
Odlučio je diljem zemlje intervjuirati ljude s ozljedom leđne moždine
te je tako u knjizi objedinio priče svih tih ljudi
i protkao ih je s vlastitima.
Kad god bih radio s pacijentima, uvijek bih im dao ovu knjigu.
Rekao bih: „Kad pročitate nekoliko priča, nađimo se i porazgovarajmo.”
Razmotrimo kako vam ovo može pomoći da iznova osmislite tko ste i kamo idete.
On je ustvari napisao priručnik
o tome kako živjeti i napredovati
s ozljedom leđne moždine.
Imao je golem utjecaj na ljude.
Ta je knjiga doista temelj
kad je u pitanju pisanje o iskustvima s invaliditetom
te kako je živjeti
i napredovati s ozljedom kralježnice.
Uz Mogućnosti snimio je i dva popratna filma,
Changes i Outside.
Htio sam pokazati netom ozlijeđenima kako ljudi s ovakvim ozljedama žive
tri godine, pet, deset, dvadeset,
pa i 35 godina nakon nesreće.
OUTSIDE, 1972.
Htio sam posjetiti ljude diljem zemlje,
ljude s ozljedama poput moje i mnogo gorima od moje,
te vidjeti kako žive.
I tako sam započeo putovanje.
Putovanje u potrazi za ozljedama kralježnice.
Otkrio je toliko ljudi koji su postigli nevjerojatne stvari unatoč ozljedama.
Zajedničko im je bilo to što se svaka osoba,
da bi vodila ispunjen život, morala na neki način preobraziti.
Rado mislim kako sam prije paralize
mogao raditi 10 000 stvari.
A sad mogu 9000.
Mogu razmišljati o onoj tisući koju sam izgubio
ili se mogu posvetiti preostalih 9000.
Dakako, ironija je što nitko u životu
ionako neće učiniti više od dvije do tri tisuće stvari.
Ne želim reći da će vam život postati lakši,
a izbor jednostavniji,
niti da je ozljeda leđne moždine ni na koji način korisna
za nečije psihičko i fizičko zdravlje,
jer to naprosto nije istina.
Ali želim vam reći
da se tu golemu neugodnost ipak može preživjeti.
S njom se može živjeti, voljeti, smijati se.
Može je se prebroditi, podijeliti i svladati.
Niste ostali bez ikakva izbora.
Imate mnogo mogućnosti.
Možete biti dobro, ako odlučite biti dobro.
Budućnost,
iako teško zamisliva,
u vašim je rukama.
Ne mogu vam opisati koliko sam ljudi čuo da kaže
kako im je ozljeda kralježnice donijela prosvjetljenje,
te da ih je potaknula da odrede nove prioritete.
„Tko sam ja?
Tko sam ja sada?”
Bila sam Trevorova prva instruktorica skijanja
u rehabilitacijskom sportskom centru u koji ga je bolnica poslala 2016.
Trevorov žar i nedostatak straha
isticali su se u usporedbi sa svim mojim ostalim učenicima.
Rekao mi je svoje ciljeve i prije nego se predstavio.
Trevor je već prvog dana govorio o sjedećem skijanju na prijevoju Vail,
o spustovima i skakanju s litica.
„Kamo možemo ići skakati?” i „A recimo ona skakaonica?”
Obično ne dopuštamo ljudima da skaču,
ali kad god bih odvratila pogled,
on je već skakao s uzvisina pokraj staze.
To mi je putovanje izmijenilo život.
Veselio sam se i pitao što je sljedeće.
Zapitaš se možeš li to učiniti.
Bio je uzbuđen.
I bilo je to prvi put u puno vremena da je bio tako sretan.
Otkako sam se ozlijedio daskajući,
prije godinu i tri mjeseca na vrhu prijevoja Vail…
Ležao sam ondje na mećavi tri i pol sata,
od četiri do 7.30 ujutro,
i nisam mislio da ću se moći opet vratiti ovamo.
Povratak na planinu mi jako puno znači.
Nema riječi kojima bih opisao taj osjećaj.
Ovo će mi do smrti biti jako važan dio života.
Otišao sam na to putovanje i shvatio
da neću cijeli život čekati
kako bih otkrio hoću li ikad prohodati.
Pokušat ću se baviti drugim stvarima.
Posttraumatski rast je sposobnost osobe
da proživi traumu
i pretvori je u nešto pozitivno,
način na koji se tragedija preobrazi u nove mogućnosti.
High Fives ga je pozvao u skijaški kamp na jezero Tahoe.
I tada se doista zbližio s Royjem.
High Fives je neprofitna državna organizacija
čija je misija spriječiti ozljede koje mijenjaju život
te pružiti sredstva i nadu ako se to dogodi sportašu.
Kad vam High Fives da stipendiju, morate odrediti ciljeve
da bismo pratili kako vam stipendija pomaže u napretku
te kako biste ostvarili sve veću kvalitetu života.
Trevorov najveći cilj otkako se bavi sjedećim skijanjem
bio je ulazak u paraolimpijski tim.
Hajde, Trev!
Brže!
Tri ili četiri mjeseca nakon što je počeo trenirati,
već se natjecao za mjesto u timu.
Srebrnu medalju za SAD osvojio je „Baby” Trevor Kennison!
Preselio se u Winter Park i bio je ondje već treću zimu.
Odlučio je odustati od natjecateljskog skijanja.
Mnogi su se od nas pitali zašto.
Odustao sam od natjecanja jer sam volio skokove s rampi, litica i sl.
Htio sam skijati po cijeloj planini.
Kad nam je Trevor dao svoj popis ciljeva,
bilo ih je više od samog ulaska u paraolimpijski tim.
Htio je s rampe skočiti salto unazad.
Htio je skočiti sa staze Corbet's Couloir. Htio se natjecati na X Gamesima.
Htio je skijati prijevojem Vail
i prvi sjedećki izvesti dupli salto unazad.
Rekla sam mu da se drži utrka
jer one su izvor zarade.
Ali on je radio po svome. Htio je slobodno skijati.
Tata i sestra , pa čak i Roy, nasmijali su se
ali ja sam rekao da želim to raditi i od toga živjeti.
Želim naći sponzore i baviti se time.
Rekao sam mu: "Dušo,
pronađimo ti stabilni posao
i nastavimo dalje,
jer ovo je privremeno.”
Što vam je rekao?
Njegov je odgovor bio…
Nije ništa rekao.
Pomislio sam da želi reći: „Jebi se, tata. Učinit ću to.”
Na ovoj snimci koja se proširila svijetom,
sjedeći skijaš skače s vrha planine
u Jackson Holeu u Wyomingu.
Trevor Kennison inače živi u Coloradu.
Pridružimo se Kennisonu na obroncima i čujmo što kaže na svoju novu slavu.
Sjedio sam i gledao ESPN…
Ovo je Trevor Kennison, koji ne može skijati
osim u ovoj napravi koju ima…
Trevor Kennison? To je moj sin!
Sveca mu!
Nakon Corbet'sa sve se promijenilo.
Ljudi su me prepoznavali.
Trevor je tražio sve veće izazove.
Svojim neustrašivim karakterom želi nadahnuti ostale, pokretne i nepokretne.
Obožavam učiti.
Volim pomicati granice i stalno učiti.
Bravo, Trev!
Trevor je postavio ljestvicu kakvu drugi nisu ni zamišljali.
Brzo je napredovao na sjedećoj skiji.
Moj Bože!
Ovo je Trevor Kennison.
Danas je ovdje s nama.
Pravi je profesionalac. Sad si već prilično slavan.
Postigao si velike stvari u proteklih nekoliko godina.
- Nitko to još nije učinio, zar ne? - Nije.
- Kako je to utjecalo na tebe? - Prošle dvije-tri godine
- to mi daje nadu za život i poticaj da nastavim dalje
i živim punim plućima.
Njegov stav i duh uvijek su tako pozitivni.
Prvi put kad sam skijao s njim, skočio je s visine od 6 metara.
Jasno se sjećam tog dana.
Rekao je da želi skakati s 25 metara,
kao momci na natjecanju X Games.
Idemo na X Games, a danas nas čeka nešto novo.
Trevor Kennison će biti prvi sportaš s invaliditetom
koji će se odvažiti na skok Big Air.
Idemo!
Ovo je priča o čistoj volji i odlučnosti.
On pomiče granice,
svladava ograničenja,
i spreman je to ponoviti.
Trevor Kennison danas želi ispisati povijest.
Prvi je sportaš s invaliditetom koji skače Big Air ovdje u Aspenu.
Skočio je ravno, ima sjajnu ravnotežu. Odličan je…
Oh, bio je tako blizu!
Došao je do krajnje linije i jednostavno nije izdržao.
Jesi li dobro?
Da, za svaki slučaj.
Zašto ste došli? Samo na pregled?
Ne, želim napraviti magnetsku rezonancu kralježnice.
Sjedeće skijanje je sjajan sport.
Ali kao bilo koji oblik skijanja,
kad ga dovedete do ekstrema,
i razina opasnosti je sve veća.
Kad stojite,
koljena amortiziraju udarce na visini od jednog metra,
i imate još pola metra do točke savijanja u struku.
Najbolje sjedeće skije na visini su od 15 do 20 cm.
Ako snažno doskočite,
udarac se prenosi izravno na kralježnicu.
Zbog toga može doći do prsnuća kralješka.
Ja, i neki ljudi koje poznajem, zadobili su sekundarnu ozljedu skijajući sjedeći.
A sve zbog loše amortizacije udarca.
Moram biti roditelj.
Ti skokovi…
To me muči.
Mogao bi skočiti i sletjeti na vrat.
I nema više Trevora.
Sranje!
Postoje dvije vrste ciljeva.
Tu su ciljevi koje si zadajemo iz dana u dan.
A postoje i ciljevi koje želimo ostvariti u budućnosti,
na kojima radimo s puno strasti.
Ciljevi vam mogu otvoriti vrata.
Ne morate kroz ta vrata proći,
ali ona olakšaju prolaz ako se zabijate o zidove.
Jesi li dobro?
Zato odaberite cilj.
Stvorite ga.
Odaberite nešto što niste učinili, a mogli biste. I zatim to učinite.
Prepoznavanje realističnih ciljeva temelj je svake rehabilitacije.
Bez ciljeva
nema ni napretka.
Jesi li iskušao rampu? Jesi li bio na ovoj rampi?
- Ne. - U Parku?
Nisam, ali sada ću.
Pet, četiri, tri,
dva, jedan.
Trevor kreće.
- To! - Tako treba, stari!
- Sjajno! - Bilo je savršeno.
Može li netko poslati poruku dolje da vidimo mogu li izvesti salto?
Ti odluči što želiš.
Trevor kaže da se pripremite za salto unazad.
- Javi mi deset sekundi prije. - Deset sekundi.
U redu, deset sekundi.
Idemo, stari. To!
- Deset sekundi. - Idemo.
Pet, četiri, tri,
dva, jedan.
To je to!
To je to, jebote!
To je to!
- Bože! - To je to!
Bilo je lako, stari.
Bolesno.
- To je bilo bolesno! - Hvala.
Bravo. Razvalio si, Trev.
To je ludo! Prije tri godine dok sam se utrkivao,
Ashley, Roy i moj tata smijali su mi se u lice.
A sad to uistinu radim.
Ni ne znam kako davno sam se ovoga dosjetio,
možda prije godinu dana,
a kad bih to rekao ljudima, govorili bi: "Eh, da, to ti je…
To je luda ideja."
- Ludi san, stari. - Ali sad postaje stvarnost.
Ostvarujem svoj san.
I to je cool.
- I više nego cool. - Pomalo je ludo…
Možda sutra onamo stavimo skakaonicu.
Napravit ću salto sa skakaonice.
JEDNU GODINU POSLIJE
Da, svakako je viša nego lani, i to za nekih pola metra.
Zašto si nervozan?
Jer radim salto s rampe.
S rampe na rampu.
Nisam se pripremio.
Gadno je, stari.
Gdje sam sletio?
Sletio si ravno kod narančastih točki, ondje desno.
Želim pokušati još jedanput. Istom brzinom, samo malo žešće.
Da, da.
Ovo je bilo savršeno.
Tako želim sletjeti na rampu, okrenut ovako.
To je bilo to, stari. Predlažem da je postavimo.
Na rampi je puno toga van tvoje kontrole.
- Da. - To je tako…
- Gadno je. - Svakako.
- Slijećeš doslovno na 10-ak cm. - Znam.
Ovo će biti nešto najstrašnije u mom životu.
Bojim se, ali i ugodno mi je.
- Znaš što mislim? - Da.
Kad se zaletim na rampu, samo moram napraviti salto.
Isuse, dečki.
Jako sam nervozan.
- Idemo, dečki. - To, Trev!
U redu, idemo.
- Da, Trev. - Krećem.
To je to, jebote!
Moj Bože!
To, stari!
Čovječe!
Moj Bože.
Uspio sam!
To je to!
Sanjao sam o ovome dvije godine.
Nakon što sam lani izveo salto s rampe, evo nas ovdje godinu poslije.
Uspio sam.
Iskreno, ovo je jedan od najboljih osjećaja.
To je to!
- Čovječe! - Ravno stražnjim dijelom skije.
Hvala svima na pomoći.
Tata se u mnogočemu prilagodio.
Poslije nesreće više nije mogao skijati.
Više se nije mogao penjati.
Tražio je nove izazove.
Početkom 70-ih,
s Rogerom Brownom snimao je film The Edge
i nekoliko su tjedana snimali u Grand Canyonu.
Nijedan se paraplegičar još nije okušao u kajakarenju.
A kako je snimao film iz kolica, primijetio je: „Hej!
Sve rade smo gornjim djelom tijela.
To i ja mogu. Mislim da ću pokušati."
Učio je unatoč svim opomenama liječnika iz bolnice Craig,
koji su se bojali ozljeda kože i dekubitusa,
i koji su se bojali da će poginuti na rijeci.
Noge su mu bile paralizirane. A kajakaši se često oslanjanju na kukove.
Ako se prevrneš, moraš zakrenuti kukove
i istodobno veslati
s jedne ili druge strane, kako bi se opet uspravio.
I doista, u jednom je trenutku gotovo poginuo na rijeci
jer zbog prejake struje nije se mogao okrenuti.
Barry je mjesecima radio s najboljim instruktorima
i smislio je poseban način okretanja kajaka.
Razvijao je tehnike.
Našao je način kako zakačiti tri kajaka na bok svog kombija.
Stara krilatica bolnice Craig, koja mi se jako sviđa, glasi:
„Redefiniramo moguće”.
I kad razmišljam o Barryju, često se toga sjetim.
On je redefinirao moguće.
Barry je bio Barry. Kao kajakaš paraplegičar,
preveslao je najopasnije rijeke Zapada, pa i onu u Grand Canyonu.
Puno mu je to značilo jer ostao je bez svega što je volio raditi,
bez pustolovina. A kajak mu je to opet omogućilo.
Znao se zabaviti bez obzira na sve.
Nije to bilo na isti način kao prije, ali odgovaralo mu je.
Barry je odlučio kako ne želi da ga invalidska kolica definiraju.
Želio je definirati sam sebe, putem sportskih podviga,
koji nadilaze ono što ljudi misle da oduzete osobe mogu.
Kako ti i tvoja ozljeda s vremenom popustite,
shvatit ćeš da više ne misliš često na hodanje.
Niti ćeš sa sjetom misliti što si sve prije radio.
Počet ćeš razmišljati, sa zanimanjem i zadovoljstvom,
o onome što možeš sada.
Puno stvari možeš raditi nakon što slomiš kralježnicu ili vrat,
a neke će ti se toliko svidjeti da nećeš moći obuzdati veselje.
Palimo motore.
To, stari!
Da, Trevore.
To, dečki!
To, dečki.
Idemo, stari.
Trevor će skijati glavnom stazom koja je ravno ispod nas.
U redu. Tri, dva, jedan, kreće.
Naprijed, stari.
Moj Bože!
Sjedeće skijanje omogućilo mi je da se maknem iz invalidskih kolica.
Mogu otići bilo kamo na planinu. Mogu biti kao svi drugi.
Kad mi se vratila sloboda, moj život je dobio smisao.
Moj Bože!
Znate, kad sam na skiji, osjećam se slobodno,
osjećam se cijelim i iznimno sam sretan.
Kretanje po snijegu umiruje mi dušu.
Moj Bože! Idemo!
To, dečki!
Ovo je bilo dobro.
Kad skijate ili daskate na snijegu, morate se prilagoditi.
Sad kad to radim, samo se moram prilagoditi malo više.
REVELSTOKE, BRITANSKA KOLUMBIJA
Na svakom zavoju, snijeg baš šiba.
On samo nestane.
To, frajeru!
To!
Nakon ozljede leđne moždine, ništa više ne uzimaš zdravo za gotovo.
Tako je i Trevoru u planinama,
vidimo to u njemu, znate?
Sjedi na skiji, ali ne prigovara što je skija sjedeća.
Tri, dva, jedan,
Trevor kreće.
Ima nešto u sebi.
Sjaji kad je na padini.
Iz njega izbija osobit žar i to je doista nešto posebno.
Mislim da ne nadahnjuje samo ljude s invaliditetom
ili one koje imaju druga ograničenja.
On nadahnjuje ljude poput mene i vas,
koji imaju sve prste na rukama i nogama,
koji dišu i imaju puls.
Promatraju Trevora i misle: „Ja to nikad ne bih mogao.”
On nije sportaš s invaliditetom. On je istinski sportaš.
Ako želite povisiti uloge i postići ovakvo što,
samo idite korak po korak.
- U redu. - Jesi li dobro?
Da.
U redu. Ako me čujete…
Trev kreće za deset.
Trev za pet, četiri, tri, dva, jedan.
Sveca mu!
Ovo je najviša litica s koje sam skočio!
- Stari, kamera je… - Da, vidi kamo si sletio!
To!
Imao sam sjajnih dana,
dana kad bi svi i sve na što sam naišao plesali na meni dobro znanu melodiju.
Tih dana samopouzdanje i veselje zrače iz mene
te zaraze i potpune strance.
Ali katkad kolica postanu pokretni zatvor,
kromirani kavez koji u potpunosti priječi svaku komunikaciju.
Točka.
Ne gnjavite me.
Danas sam bogalj.
Nikad me nisu prezirali što sam u invalidskim kolicima.
Ali sažalijevali me jesu.
Prezirao sam samog sebe.
Prvo je problem druge osobe,
a drugo je moj.
Ružno je živjeti s ozljedom kralježnice.
Kad te ljudi pogledaju, vide samo kolica.
I to je u redu, ali nisu tu samo kolica.
Kolica su samo dio tebe. Ona su tvoje noge.
Ljudi mi prilaze i pitaju što se dogodilo.
„Slomio sam kičmu daskajući." Kažu da im je žao.
I to je sve što kažu. Zapitam se zašto im je žao.
Kažem da je sve u redu.
Ali trebalo bi im biti žao zbog stvari koje me doista muče.
Zbog tih bi vam stvari trebalo biti žao.
Ali ljudi ne znaju.
Kad je tata prestao snimati filmove i počeo pisati,
postao je urednik novina New Mobility.
Kad je Barry postao urednik,
mogao je doprijeti do ljudi kao nikada dotad.
Barry je u časopisu pisao o doista teškim temama,
o zloporabi lijekova kod ozljede leđne moždine,
o oduzetim osobama u zatvoru, o seksualnosti.
Nijedna tema nije bila tabu.
Taj je časopis bio poput Rolling Stonea za oduzete.
Govorio je o neizrecivome.
O obavljanju nužde i kontroli mjehura,
o svemu što je zabranjeno u društvu pokretnih osoba.
Kad se ozlijedio, pitala sam se hoće li moći opet imati djevojku.
Trevor je oduvijek želio obitelj.
To mu je osobito važno.
Mogu postići erekciju, ali ne mogu djevojku oploditi.
O svemu tome ne razmišljate kad preživite ozljedu.
Sve to nastupi poslije.
To je stvarnost.
Nosim se s time.
Barryjev stav i stav časopisa bio je:
„I život s ozljedom kralježnice je život.
Život s invaliditetom je život. Iznijet ćemo sve njegove aspekte.”
Bilo je to pravo osvježenje jer ljudi su mislili da je s tim dijelom života gotovo.
Tata je o tome govorio javno. Isticao je to.
Govorio je o dobrim, lošim, ružnim i lijepim stranama
seksualnosti nakon ozljede.
No, ovdje obavljam svoj posao.
To je stolac za pomoć pri seksu.
Prebacim se ovamo i zatim se pomičem naprijed-natrag.
Nakon ozljede ne mogu ejakulirati kao prije,
a ovo mi ponovno daje taj osjećaj.
Presvlaka je malo izlizana.
Trebao bih sve malo zategnuti i pretapecirati.
Zbog ovoga se opet osjećam kao muškarac.
Ozljeda leđne moždine donosi situacije na koje niste spremni.
Iskreno, to se odnosi na veliku i malu nuždu.
Kad ljudi zadobiju ozljedu iznad određene razine,
gube sposobnost kontrole protoka urina. On može poteći bilo kad.
Skočit ću s ove male litice i…
Svjetlost je prigušena.
Uhvatit ću ritam i bit će dobro.
Bože, upišao sam se.
Nisam htio!
Dobro.
Tri, dva, jedan, krećem!
Kreni!
Nezgode će se događati.
Imate dvije mogućnosti.
To može biti strašno,
što i jest.
A poslije to može i smiješna priča, ako tako odlučite.
Možeš li izvaditi kateter iz džepa na ruksaku kamere?
Ako pijete dovoljno vode,
mokrit ćete osam do 12 puta na dan.
- Što to radiš, Trevy? - Pišam.
- Da? - Da.
Zašto si iza kontejnera?
Nema WC-a u koji bih otišao.
Svaki put morate uzeti novi kateter.
Svaki put kad idete mokriti.
Ako to sami plaćate,
kateter vas stoji i do 18 dolara.
Mogli biste plaćati 250 dolara na dan samo da biste mokrili.
To nije fer.
Trebao bi slikati ovo, kako cijev visi van.
Vrlo je eksplicitno.
To je istina. Okrutna istina.
Barry je pričao da mu je neka djevojka pisala
kako joj je nevjerojatno
vidjeti reklame o kontroli mjehura i kateterima
te kako vidi da doista postoji dobro povezana zajednica.
Nisam znala ništa o uporabi katetera ili čepića.
To su osnovne stvari. Čak i odlazak na WC je nešto novo i teško.
Traje dugo. Prilagodba nije laka.
Pražnjenje crijeva je rutina,
po mogućnosti svakoga dana u isto vrijeme.
Navučete gumene rukavice i uzmete čepić.
Umetnete ga u sebe
i zatim čekate najmanje jedan sat
kako biste se pobrinuli da se crijeva posve isprazne.
Ljudi se služe tzv. digitalnom stimulacijom
tijekom koje umetnete prst u anus
te na taj način potičete peristaltiku i pražnjenje crijeva.
U početku to može stvarati nelagodu.
Oduzima puno vremena.
To je jedna od brojnih neugodnosti povezanih s ozljedom leđne moždine.
Naučiti živjeti s ozljedom kralježnice
slično je kao roniti do kraja života.
„Sjedim li na mekom jastuku?
Je li mi mjehur pun?”
Stalno morate provjeravati ono što ne osjećate.
Živjeti s ozljedom kralježnice je teško.
Katkad se izoliram, imam uspone i padove.
Kad vidim ljude kako planinare ili rade nešto slično,
to me katkad potišti.
Katkad poželim imati normalan život.
Trev i ja se čujemo svaki tjedan,
katkad i svaki dan.
Čujem kad Trevor nije dobre volje jer postane vrlo tih.
I jasno mi je da kad čujem da je Trevor takav,
moramo ga izvesti van.
Moramo ga navesti da radi ono što voli.
Radimo po narudžbi, npr. za Trevora,
ali uglavnom radimo skije za skijaše s invaliditetom.
Pomažemo ljudima da se vrate na planinu ili je prvi put otkriju.
Stari, moja će ideja biti genijalna.
Shvatio sam i preko telefona, što me uplašilo.
Znam.
- Zavezat ćemo uzicu… - Samo do usta.
- Do usta? - Evo u čemu je stvar…
Ako je zavežem za ruku…
Imat ćeš samo jednu slobodnu ruku.
Da, a to ne želim.
Želiš da ovo spojimo s ustima?
To ti i govorim. Prilagođavamo se, zar ne?
Neki skijaši koriste motorizirano vitlo za postizanje brzine na ravnome.
Skijaši bez invaliditeta drže uže objema rukama.
Ali Trevoru trebaju ruke za držanje štapova.
Zato radimo sustav za brzo otpuštanje kojim bismo pričvrstili uže za skiju.
A uže otpustim na ovoj dužini. Ima li to smisla?
- Možemo pokušati. - Da.
Za nas je ovo novo.
Jesi li spreman?
Čovječe, ovo je uzbudljivo.
DENVER, COLORADO
Što je, Trevore?
Znojim se. Nervozan sam.
Još nisi skakao preko dvije rampe?
Nisam.
Zašto to želiš učiniti?
Jer nikad nije učinjeno.
A ja to želim.
Odvući će me. Ustima ću odriješiti uže
i skočit ću s one skakaonice,
a prostor za doskok je ondje.
Iako sam paraliziran…
Na gradskim skijalištima viđamo samo ljude bez invaliditeta.
A ja sam u kolicima pa se čude što uopće skijam.
Meni je to smiješno jer ljudi nemaju pojma.
Ja se želim razvijati, pomicati granice
i napredovati.
Mislim da je ovo korak u tom smjeru.
CODY WILDER RAY PROFESIONALNI SKIJAŠ
To, Cody!
Kako ti se čini?
Zapinje.
Hej, uže zapinje.
Možeš li ponoviti?
Uspio si? Dobro je?
- Da. - Da?
U redu, samo izdrži što duže.
Izdrži što duže.
Idemo!
Sveca mu! Čovječe.
- Ovo je bilo gadno. - Na jebeni vrat.
Iskreno…
Znam da to mogu, ali moj vrat ne može podnijeti novi pad.
- Da. - Svakako.
Ako nisi siguran, zadnje što želim je da pokušaš…
Ljut sam na sebe jer znam da sam mogao uspjeti.
Jednostavno znam da sam mogao, samo…
Što je?
Sutra ujutro neću moći pomicati ramena.
Je li sjedeća skija predviđena za salto? Ne!
Svrha joj je bila omogućiti ljudima da opet skijaju,
a ne za skakanje salta s 25 kg metala na sebi.
Sinoć tijekom večere, čak sat vremena poslije, nisam mogao…
I dalje me jako boljelo.
Doslovno ne mogu podići ruku.
Jako me boli ovdje.
Ključna kost ili rame, nešto od toga.
Ramena su mi važna jer ona su mi zapravo stopala.
Bez njih ne mogu pokretati kolica i kretati se.
Ludo je to kad si u kolicima
i onda ostaneš bez jedne ruke.
I dalje se sam mogu premjestiti, ali…
Pola tijela mi ne funkcionira,
a sad sam ostao i bez ruke? Znate što želim reći?
U funkciji vam ostane samo jedan od četiri uda.
Dakako, to je i upozorenje.
Ali neću prestati s ovim što radim.
Kad sam upoznao Barryja početkom 90-ih,
ramena su mu već počela odlaziti. Već je počeo opadati.
Tijekom posljednjih godina, unatoč tome što je bio u električnim kolicima,
doista je pronašao mir.
Nije se borio protiv ozljede,
niti se borio protiv sebe.
Doista se sam sa sobom osjećao puno ugodnije.
Otprilike 2003. Barryju je dijagnosticiran rak mjehura.
Liječnik je rekao Barryju kakav će to danak uzeti,
kako će njegovo ionako krhko tijelo
još više oslabjeti zbog kemoterapije.
Tada su već znali da je metastazirao.
Odlučio je odustati od daljnjeg liječenja.
I to je bilo to.
No…
Što mogu reći?
Jako mi nedostaje.
To što sam upoznao Barryja i upustio se u posao s njim
te mu postao bliski prijatelj,
jest
vrhunac mog života.
Ljutio bi se na mene što plačem.
Nevjerojatno je što sam tu vijest čuo
i četiri dana poslije, žena mi je rekla:
„Dobio si pismo.”
Od Barryja.
Nevjerojatno.
Dva tjedna nakon njegove smrti.
U redu.
„Dragi prijatelji,
velik dio mog života
bila su prijateljstva koja smo godinama razvijali.”
„Kao što mnogi od vas već znaju, moj život je završio.
Primili ste ovo pismo jer ste jedan od onih čije sam prijateljstvo cijenio
i želim da to znate.”
„Tužan sam što odlazim malo ranije od očekivanog,
ali ne mislim da je to tragedija.
Živio sam duže no što sam mogao, i duže nego što su predvidjeli
prije 36 godina, nakon pada helikoptera.
Ne bojim se za svoju djecu,
od kojih svatko slijedi svoj put
i čine to s puno stila i dostojanstva.
Imao sam puno ljubavi, posao koji sam strasno volio,
život pun pustolovina i sve što sam ikad poželio.
Ništa nisam propustio. Ni za čim ne žalim."
„Volim vas sve.”
Potpis: „Barry.”
„Barry.”
Takav je on bio.
Da sam to mogao pročitati njegovim glasom, zvučao bi opušteno, uz blagi smiješak.
Dok sam pisao osmrtnicu za The American Alpine Club Journal,
morao sam zastati
i zapitati se
kakav bi Barryjev život bio da nije ostao paraliziran.
Tata je dijelio život na dva dijela.
Imao je prvi život, prije nesreće.
I drugi život, poslije nesreće.
Tek je u poznim godinama
doista prihvatio da je sve to bio jedan život.
Bilo je to, kako bi on rekao, sve dio istog paketa.
Jednom sam ga pitala koji mu je dio života značio više.
i rekao je da je to bila druga polovica života.
Puno je naučio i razvio se.
Davao je nadu
ljudima s ozljedom kralježnice diljem svijeta, a to i dalje čini.
Podučavao je liječnike i osiguravajuće kuće,
podučavao je obične ljude
kako da promatraju invaliditet na nov, dosad neslućen način.
Nikad nije želio biti vođa.
To je postao, ali njemu je bilo važno to što radi.
Nije se proglasio vođom i tražio da ga slijede, ali ljudi su to činili.
Među skijašima Barryjeva ostavština živi na stazi Corbet's Couloir.
Ali on je za sobom ostavio puno više.
Film Ski The Outer Limits govori o pomicanju granica
i volji za ostvarenjem novog života.
Mislim da je pomicanje granica tati bilo u krvi.
Potaknuo je ljude da razmisle o invaliditetu na nov način
i mislim da svijet zbog toga više nikad neće biti isti.
Barryjevo je nasljeđe
to što je strašnu nesreću pretvorio u prekrasan dar
svima onima koji su na sličan način stradali.
Dao im je nadu.
Dao im je nešto što dotad nisu imali.
Doista je ludo kad se svega toga prisjetim.
Ali jako sam zahvalan
što sam sada ovdje gdje jesam.
Ne znate što imate dok to ne izgubite. Svima je tako.
ali kad se sada toga prisjetim…
Ozlijeđen sam i u kolicima,
a radim više toga nego ljudi bez invaliditeta.
To je takav mentalitet. Jednostavno obavljaš stvari.
Svakako sam se bojao vratiti ovamo.
Jako sam se bojao.
Ovo mi je mjesto toliko toga oduzelo.
Želio sam se vratiti ovamo i ponovno postati cio.
Htio sam zatvoriti taj krug kako me srce više ne bi boljelo.
Prisjetiš se dana kad si se ozlijedio. Kako se poslije dalje razvijati?
Što kad bi se mogao baviti sportom koji voliš
na mjestu koje ti je izmijenilo život?
Koliko bi ti snage to dalo?
Mislim da je to bila Trevorova ideja i on ju je podigao na najvišu razinu.
Jedan od Trevorovih najvećih ciljeva bio je postati
prva osoba koja je napravila dvostruki salto na sjedećoj skiji.
A prijevoj Vail je bio pravo mjesto za to.
Rekao je: „Mama,
ovo je
moja planina. Ovdje sam slomio kralježnicu.
Vratio sam se ovamo i prevladao sam svoju ozljedu.
Prevladao sam što mi se dogodilo, mama.
Uspio sam.
I vratio sam se, mama.
Vratio sam se.”
PRIJEVOJ VAIL, COLORADO ŠEST GODINA POSLIJE OZLJEDE
Bravo, maleni. Ponosim se tobom.
Vidi kakav je skok, mama.
O moj Bože!
Trevore…
Isuse!
Zacijelo se šališ! Kamo ćeš sletjeti?
Moj Bože, Trevore.
Opa…
Ono ondje je skok.
Hej, ljudi, imamo još dvije minute
do Trevorove provjere brzine.
Puštam vas da pomognete Trevoru da se pripremi,
a ja ću snimati i stati na položaj.
- Uglavi je. - Jedan, dva, tri.
Gdje ćeš skočiti s ruba?
Kad se zaletiš, koja ti je idealna točka za udar?
Ja volim odabrati smjer u kojem idem.
Moram biti… Kad se zaletim…
Puf! Znaš, samo tako. Onda zadržim…
A kad ga vidim, želim biti siguran…
- Da dovoljno dugo budeš u zraku. - Mislim da hoću.
Ali želim biti siguran.
Bum!
- Tako je. - Dobro, spreman sam.
Vaša je ozljeda velika stvar.
Potiče mitološko junaštvo.
Želite biti junak?
Međutim, činjenica je da i nemate izbora.
Sad kad je dio prošlosti za vas mrtav,
kad ste prošli kroz vatru inicijacije
i prebrodili sve prepreke,
junak je spreman objelodaniti svoje ponovno rođenje kao potpunije biće
time što se vraća u svijet.
Mi smo rođeni dvaput.
Čovječanstvu smo simbol najveće strepnje od katastrofe
i najveće nade za njezino svladavanje.
Krenuli smo putem junaka
i nemamo izbora.
Za druge naše je uzdizanje dokaz junačke snage i usmjerenja.
Za nas, snaga i usmjerenje proizlaze iz potrebe za uzdizanjem.
Jer drukčije ne bismo preživjeli.
Berman ovdje. Provjeravam status Dojavite mi status, molim.
Još je na vrhu.
Javi kad bude na 30 sekundi od skoka.
- U redu. - Jesi li spreman?
30 sekundi do skoka. Odbrojavat ćemo zadnjih pet sekundi.
Možeš ti to.
Svi su spremni za skok. Svi su spremni.
Razumijem.
Javi kad si spreman.
Mi dolje smo spremni.
I gore smo spremni.
To, brate.
U redu.
Kreće za pet sekundi.
- Kreće za pet, četiri… - Učinimo to.
Tri, dva, jedan, kreće!
Tri, dva, jedan.
To je to!
O, to je to!
- Oho. - Bravo, Trevy!
Možda sam malo i zaplakao ondje.
- Tako sam ponosna. - Bože.
Iskupljenje, mama.
- Iskupljenje. - Iskupljenje.
Posljednji važan savjet,
posljednje upozorenje i oproštaj.
Dakako, često ne biramo svoje pustolovine.
Najbolje nas pustolovine zadese.
Paralelni trik života s invaliditetom
jest u tome da sve doživite kao pustolovinu.
Onu koja svaki trenutak ispunjava najuzbudljivijim karakteristikama;
neizvjesnošću i rizikom,
bogatstvom i radosti,
promišljenošću i odvažnosti.
Mi sebi i drugima predstavljamo
mogućnost i strah od nesreće.
Ako takav imidž naglašavamo, izazivamo suosjećanje i tugu.
Ali nastavimo li brzo dalje, nadahnuće smo.
Svima.
Ne smijemo se bojati nadahnjivati.
Svijetu je to prijeko potrebno.
A mi trebamo iskusiti velikodušno davanje.
Naš dar svijetu
dar je koji svijet
daje nama.
Svi, ljudi s invaliditetom kao i oni i bez njega,
trebali bi tu priliku iskoristiti bez razmišljanja.
Barry Corbet,
Lookout Mountain, Colorado, 1980.
POSVEĆENO BARRYJU CORBETU (1936. - 2004.)
I SVIMA S OZLJEDOM KRALJEŽNICE KOJI SU REDEFINIRALI SVOJ ŽIVOT
KAD SE POVUČE IZ SKIJANJA, TREVOR SE ŽELI OPET REDEFINIRATI
KAO MOTIVACIJSKI GOVORNIK KOJI ĆE PRENOSITI SVOJU PRIČU DRUGIMA
KAKO BISTE POMOGLI ONIMA KOJI ŽELE NOVI ŽIVOT NAKON TRAUMATSKE OZLJEDE
POSJETITE WWW.HIGHFIVESFOUNDATION.ORG
Prijevod titlova: Ivana Galović