Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
RÉSZLET AZ OPTIONS CÍMŰ KÖNYVBŐL
ÍRTA: BARRY CORBET, 1980
EGY TÖRTÉNET
Egyszer
egy ember súlyosan megsérült.
A sérülése olyan súlyos volt,
hogy még a motoros rendszere is károsodott,
és számos alapvető testi funkciója felett elvesztette az irányítást.
Ezenfelül
élete hátralévő részére kerekesszékbe kényszerült,
nagyon súlyos lelki válságba került,
borzalmasan félt az emberi kapcsolatoktól,
és még a megélhetését is elvesztette.
Válaszút elé került.
Küzdjön, vagy inkább adja fel?
Ha küzd, akkor tovább folytatja az életét, mintha mi sem történt volna.
Valami márpedig mégis történt.
Gerincsérültek vagyunk.
Nem könnyű a helyzetünk.
Sokan közülünk nem tudnak mit kezdeni ezzel az élethelyzettel.
De éppen ezért annyira jó,
hogy a világ tele van olyan hozzánk hasonló gerincsérültekkel,
akik igenis küzdenek,
emelt fővel küzdenek,
és kendőzetlenül mutatják meg magukat
a nagyvilágnak.
GERINCVELŐ-SÉRÜLÉS TÚLÉLŐJE
4 ÉVVEL A BALESET UTÁN
Köszöntök mindenkit a Corbet'sről!
Ez a hely egyszerűen szenzációs!
Aki már síelt a Jacksonon, és ismeri ezeket a hegyeket és völgyeket,
az tudja, miről beszélek.
A felvonóból kilépve egyszerűen eláll az ember lélegzete.
Csodálatos, hogy itt lehetünk ezen az eseményen.
Beszéljünk egy kicsit a Corbet's Couloirról!
Ez a világ egyik legikonikusabb kuloárja.
Egyszerűen lenyűgöző.
Gyakran nevezik egész Amerika, sőt néha az egész világ
egyik legmeredekebb és legextrémebb síugró helyének.
Huszonnégy síelő érkezett a mai eseményre.
A verseny ugyan két körös,
ám ha valaki nem akar, nem kötelező kétszer ugrania.
Kilenc női és 15 férfi versenyző van,
síelők és snowboardosok egyaránt,
és mindenki együtt, egyszerre versenyzik,
vagyis a síelők és a snowboardosok együtt, de a nők és a férfiak külön-külön.
Mivel bíró nincs, maguk a versenyzők lesznek a zsűri.
Akkor essünk is neki, irány a hegycsúcs,
és kezdődjék a Kings & Queens of Corbet's!
A Kings & Queens of Corbet's a Jackson Hole egyik különleges versenye,
egy olyan sí- és snowboardverseny, ami arról szól,
hogy a határainkat feszegetjük.
A Corbet's a Jackson Hole szimbóluma.
Sok síelőnek és snowboardosnak ez a Mount Everestje.
A felvonó a 12 perces úton 1200 méteres szintkülönbséget tesz meg.
A felfelé vezető úton először a sziklafalat látjuk,
utána jön egy hólepte tisztás,
és aztán amikor felbukkan a Corbet's, leesik az ember álla.
Az egész olyan barátságtalan. Mindenfelé sziklák és éles kiszögellések.
Amikor lenézünk a peremről, olyan meredek,
mintha egy kétemeletes épület tetejéről néznénk lefelé.
Erről a hátborzongató, sziklás hegytetőről csak egyetlen síútvonal vezet lefelé,
a Corbet's Couloir.
Észbontó egy hely.
Ha valaki henceg, hogy milyen jó síelő, csak vidd fel a Corbet'sre:
„Ezt is bevállalnád?”
A legtöbben azt felelnék, hogy: „Oké, ezt azért mégse.”
Még sose láttam ezt a srácot.
Nem tudtam, mire készül. Azt hittem, hogy csak egy néző.
Oda akarok érkezni…
Aztán láttam, hogy a többi síelővel beszél,
és akkor jöttem rá, hogy ő is versenyző.
Mondom: „Oké, jól van!”
A következő pillanatban már toltam is felfelé az emelkedőn.
Amikor láttam, hogy végül milyen magasra is toltuk fel,
akkor esett le, hogy ez a srác marha nagyot akar ugrani.
A verseny előtt telefonáltam Trevorral, és azt mondta, hogy:
„Jess! Padlógázzal fogok leugrani a Corbet'sről.”
Megkérdeztem, hogy mégis mekkorát akar ugrani.
Azt felelte, hogy legalább 30 métert.
Mire én:
„Oké.”
Hát ez kész!
Adjak majd egy kis kezdőlökést?
Sportolóként úgy voltam vele, hogy ez marha jól hangzik, nyomjuk!
Viszont szervezőként
ott motoszkált a fejemben, hogy ez akár rosszul is elsülhet.
Hatalmas zakózás is lehet belőle.
Többen is voltak már,
akik akkorát estek a Corbet's Couloiron, hogy eltört a gerincük.
Nagyon ideges voltam,
hiszen neki már volt egy nagyon komoly gerincsérülése.
Mi lesz, ha engedem indulni a versenyen,
és a szemem láttára hal meg?
Azon a ponton már én is kezdtem elbizonytalanodni.
Megfordult a fejemben,
hogy talán meg kéne próbálnom lebeszélni őt az ugrásról,
és úgy döntöttem, hogy beszélek vele.
Mondtam is neki, hogy: „Ez egy elég húzós ugrás.
Nem lesz gond?”
Egyenesen a szemembe nézett, és gondolkodás nélkül rávágta, hogy:
„Nem lesz.”
„Oké.
Akkor miben segíthetek?”
Travis!
Oda akarok majd érkezni.
- Oda? - Aha.
- Segítsek belőni a sebességet? - Aha, köszi.
Amikor leugrik a Corbet's Couloirba, teljesen vakon van.
Trevor nem látja azt, amit Travis és a többi versenyző lát,
mert ő szinte fekvő helyzetben ugrik.
Az a trükkje,
hogy amikor ugrasz, a völgyet kell nézni.
Értem. Szóval oda akarok majd érkezni.
- Látod? - Aha.
Gyere! Segítek neked…
Amikor a síelők és a snowboardosok az ugráshoz készülnek,
előtte mindig odamennek a peremhez, aztán visszalépnek.
Odamennek a peremhez, megnézik, hova érkeznek majd, és visszalépnek.
Ez azért kell, hogy ne az ugrás közben fagyjanak le a látványtól.
Most betollak,
hogy jobban ráérezz az ugrásra, de nem hagylak lecsúszni.
Travis betolta Trevort, és aztán a peremnél visszahúzta.
Az egész olyan hihetetlen látvány volt.
Miközben néztem, ahogy Trevor az ugráshoz készül,
kezdtem egyre idegesebb lenni,
mert egyértelmű volt, hogy teljes sebességgel fog nekivágni.
Minden készen állt, és aztán elindult.
Három, kettő, egy, indulok!
Elindult a perem felé.
De láttam rajta, hogy lassú.
- Szerintem… - Jól döntöttél.
- Gyorsabban kell mennem. - Egyetértek.
Sokkal gyorsabban.
Jó lesz ez!
És ezután mindenkit újra elfogott a szorongás.
„A francba! Oké, sikerülni fog neki, ugye?
Aha, persze. Talán.”
Ezután még magasabbra toltuk fel, mint első alkalommal.
Senki nem indult még olyan magasról.
Megkérdeztem tőle, hogy:
„Trevor! Biztos vagy benne, hogy ugrani akarsz?”
Tízből kilencszer,
ha valaki nem biztos benne, hogy sikerülni fog, annak nem is sikerül.
És aztán…
- Biztos, hogy ugrani akarsz? - Igen.
Ez egy olyan dolog volt, amit egyszerűen muszáj volt megtennie.
Síri csend volt.
Én odalentről figyeltem az operatív igazgatóhelyettessel
és a biztonságtechnikai igazgatóval.
Elég ideges voltam. Mindenki azt hitte, hogy csak szépen, lassan lecsúszik,
de én tudtam, hogy padlógázzal fog leugrani.
Mit gondolsz?
Valami olyasmit mondtam neki, hogy:
„Jó ugrást!” Vagy hogy: „Találkozunk odalent.”
De inkább azt kellett volna mondanom, hogy:
„A világmegváltó ugrásod után találkozunk odalent.”
Szóval felkészült az ugráshoz,
elindult…
Három, kettő, egy, indulok!
…és a többi már történelem.
Te jó ég!
Igen!
Ez észbontó volt!
Ez az, haver!
Igen!
Egyszerűen mindenki meg akarta érinteni.
Mindenki a részesévé akart válni ennek a csodának.
A KÖR BEZÁRUL
Meg tudod mondani, hogy a Corbet's honnan kapta a nevét?
Hát, nem igazán emlékszem, hogy…
Talán Corbet ugrott ott először?
Az ilyesmi idővel kikopik az emberek emlékezetéből.
Rengeteg Corbet's Couloiros sztori kering a Jackson Hole-i közösségben.
Viszont Barry Corbetről egyetlen sztorit se hallottam.
Egész gyerekkoromban ezen a hegyen síelgettem.
De fogalmam sincs, mi történt Barryvel.
Az igazat mondjam, vagy azt a mesét, amit kitaláltunk?
Jackson Hole…
Azonnal a kedvenc síelőhelyünk lett.
Ez egy gyönyörű és csodálatos hely.
1959 augusztusában ismerkedtem meg Barryvel.
Akkoriban még síoktatóként dolgozott a Snow King Síközpontban.
BARRY CORBET VOLT FELESÉGE
Volt egy közös barátunk, Paul McCollister, a síközpont alapítója.
Az egyik nap felmentünk oda Paullal és Barryvel.
Csodálatos volt. A nap ragyogott, a hó pedig varázslatosan csillogott.
Miközben ott piknikeztünk,
felpillantottunk arra a helyre, amit ma Corbet's Couloirnak hívnak.
Mikor Barry odanézett, azt mondta: „Egy nap valaki majd ott fog síelni.”
„Egy nap valaki ott fog síelni.”
„Egyszer valaki majd ott fog síelni.”
És azóta hívják azt a helyet Corbet's Couloirnak.
EGYKORI PROFI SÍELŐ
Semmit sem tudtam az eredményeiről,
amíg valaki meg nem kérdezte, hogy: „Tudod, ki ő?”
BARRY BARÁTJA
„Persze, Barry Corbet.” „De tudod, mi mindent ért el?”
Barry egy egészen rendkívüli ember volt.
Ő volt az első, aki meghódította a Mount McKinley-t,
és az Antarktisz első és második legnagyobb csúcsát,
a Mount Vinsont és a Mount Tyree-t.
És ez csak a jéghegy csúcsa.
BARRY LÁNYA
A maga idejében apám egy nagyon vagány hegymászó volt.
Konkrétan ő volt a Camel reklámarca.
Nagyon imádta azt a posztert. Mindenhová kitette.
Még most is van egy a fürdőszobában.
A Mount Everesten ismertem meg Barryt.
Nem az volt az expedíció célja, hogy új útvonalat teljesítsünk,
hanem hogy a Mount Everestet először mássza meg egy amerikai,
de Barrynek és nekem volt egy közös szenvedélyünk.
Szerettünk olyasmiket csinálni, amiket azelőtt még soha senki.
A legtöbb hegymászó valami újat akar meghódítani,
és a Nyugati-gerinc pont kapóra jött nekünk,
ugyanis a világ legnagyobb hegyének azt a részét még senki nem hódította meg.
A csúcstámadás előtt Barry azt mondta, hogy:
„Szerintem Hornbein és Unsoeld mássza meg a csúcsot!
Ti már megettétek a kenyeretek javát, de én még bármikor visszatérhetek ide.”
És azzal Barry el is indult a következő táborba,
mi pedig megmásztuk a csúcsot.
De a Nyugati-gerincet együtt hódítottuk meg.
Az Egyesült Államok valamennyi polgárának a nevében
szeretném kifejezni az elismerésemet
honfitársaink csodálatos teljesítményéért.
Büszkék vagyunk rá, hogy a Fehér Házban fogadhatjuk őket.
Nagyon kreatív fickó volt,
és a hegymászás volt a szenvedélye,
de ennél valami többre vágyott,
és ezt a pluszt a filmezésben találta meg.
Amikor hazaért az Everestről, mondtam neki, hogy hívjon fel,
mert szeretnék vele filmet forgatni,
és le is forgattuk az első Jackson Hole-os filmünket.
A NAGY SÍELÉS
Két síelős film miatt vágtam bele a freestyle síelésbe,
az egyik a Sí a végső határig,
a másik a The Moebius Flip.
Barry csinálta a legelső szaltókat azon a kuloáron.
Sokakat ámulatba ejtett ezzel,
mert ott senki nem mert még csak leugrani sem,
nemhogy még szaltózni is.
Így indult be a karrierünk.
Ezek hát a végső határok.
Elrugaszkodik a levegőbe,
majd próbál visszatalálni az árnyékához.
Maga a vágás és a narrátor szövege egyenesen költői volt.
És amiket csináltak, olyat a világon még senki nem látott.
Bennem és a világ összes nézőjében azt a vágyat ébresztette, hogy:
„Igen. Én is repülni akarok.
Én is a végső határig akarok síelni.”
Ami tegnap még lehetetlen volt, az ma már az abszolút határ.
Holnap pedig már csupán egy közhely.
Ez az a fickó? Miért ugatsz?
Menni fog?
Ezen te vagy Ashley-vel.
Ezen pedig én vagyok.
Nagyon jól sikerült ez a kép.
- Én és Ash. - Itt van Trevor
az apjával.
- Ez a kezeslábas… - Athlete's Corneres.
Igen, ott van a popódon.
Az Athlete's Corner a szüleim sportboltja volt.
Később gördeszkás, majd snowboardos üzlet lett belőle.
Trevor imádott snowboardozni.
Csak a kis fehér fogai látszottak ki
az óriási szemüvege alól.
Még enni se jött be, folyton csak snowboardozott.
Gyerekkorunkban a szüleinket folyton lefoglalták az üzletek,
meg a készülés a maratonokra.
Nem sok idejük maradt ránk.
Két boltot vittem napi 12 órában. Sokszor heti hat napot is dolgoztam.
Az egy nagyon nehéz időszak volt.
Jócskán voltak nehéz pillanatok.
TREVOR ÉDESAPJA
Trevor úgy ötéves lehetett, amikor a szüleink elváltak.
Szerintem a válás, és hogy anya elköltözött,
az érzelmileg nagyon megviselhette Trevort.
Úgy nyolc-tízéves korunktól kezdve
nagyjából félévente folyton új helyre költöztünk.
Eléggé meg voltunk szorulva,
így kiadtuk a harmadik szobát, hogy legyen egy kis plusz pénzünk.
Egész jól néz ki.
Szépen rendben tartják, ki van pofozva, meg minden.
Biztos egy rendes család lakja.
Sok helyen éltünk, és mindenhol csak rövid ideig,
de én ehhez voltam szokva.
Nem tudtam, hogyan él egy normális család.
Gimnazista korában nem igazán volt mellette a családja.
Sokkal inkább mi voltunk a családja. Házról házra jártunk,
és kanapékon csöveltünk.
Szakkörökre se jártunk, csak piáltunk és drogoztunk.
Sokáig nem is tudtam róla, hogy Trevor fájdalomcsillapító-függő.
Aztán egyszer csak elmondta,
hogy van egy problémája,
és amikor nagyon lehangolt, gyógyszereket szed.
Akkoriban egyszerűen nem tudtam, hogy mihez is kezdjek magammal.
Nem jelentkeztem fősulira, amúgy se vettek volna fel,
de ha mégis, akkor se tudtam volna, hogy mihez kezdjek az életemmel,
hogy hol akarok élni, mit akarok csinálni.
KEENE-I GIMNÁZIUM
A gimi után minden keene-i fiatal egyszerűen csak el akart húzni a városból.
Nem volt semmi, ami itt tartsa Trevort.
Így amikor Ashley Coloradóba költözött,
és Trevor látta, hogy a nővére milyen boldog ott,
meg hogy Coloradóban vannak nagy hegyek, lehet snowboardozni,
ő is úgy döntött,
hogy elköltözik.
Aztán Ashley az javasolta neki, hogy legyen vízvezeték-szerelő.
Trevor eljött Coloradóba, és azt mondta, hogy érdekli a dolog,
vízvezeték-szerelő akar lenni, és meg akarja szerezni rá az engedélyt.
És nem sokkal ezután
jött a baleset.
1968. MÁJUS
Miután Barry végzett a Sí a végső határig forgatásával,
felkért minket a Síoktatók Nemzetközi Szövetsége,
hogy vegyük fel az aspeni találkozójukat.
Tisztán emlékszem, hogy miután felszálltak,
nagyon feszült lettem. Valami nagyon nyugtalanított.
Két-három órán keresztül csak bámultam a telefont,
aztán megcsörrent.
„Szörnyű baleset történt. Barryről van szó.”
Apa sose mesélt a balesetéről.
Anya se igazán beszélt róla.
Az egy nagyon sötét időszak volt,
és nem akarták újra átélni.
Barry épp a síelőket filmezte, dél körül járt az idő,
és a pilóta nem látta rendesen a terepviszonyokat,
mert elvakította a visszaverődő napfény.
Barry lazára engedte a biztonsági övet,
hogy az ablakhoz tudjon fordulni a kamerával.
A pilóta nekirepült egy hóbuckának, a gép elkezdett rázkódni,
a rázkódástól elszakadt Barry biztonsági öve,
véletlenül kilökte az ajtót, és kizuhant.
Nagyon aggódtunk Barry életéért.
Biztosra vettük, hogy meg fog halni.
De átszállították a denveri Craig Kórházba,
és ott megmentették az életét.
CRAIG KÓRHÁZ COLORADO
Igen, én is bementem hozzá a kórházba.
Volt otthon egy pár könyökmankója,
és megkért, hogy vigyem be neki, így hát be is vittem.
Amikor az egyik nővér meglátta a mankót, azt mondta,
hogy Barry ezt sose fogja tudni használni.
Barry deréktól lefelé lebénult.
5 ÉVVEL A BALESET UTÁN
Most vagyok itt először a baleset óta.
Nagyon féltem visszatérni ide.
De a gyógyulásom miatt nagyon fontos ez a hely.
Kell egyfajta lezárás, hogy el tudjam fogadni a sérülésem.
Ez az a hely, ahol mindent elvesztettem.
Muszáj volt visszajönnöm ide
a továbblépés és a céljaim érdekében.
Az egyik célom pont az, hogy egyszer itt síelhessek.
2014. NOVEMBER 15.
TÉLI GUMIABRONCS VAGY HÓLÁNC HASZNÁLATA KÖTELEZŐ
A baleset napján
a testvérem, Trevor és én elmentünk a Vail Passhez.
Leparkoltunk, kirámoltuk a cuccokat,
és egy hómobil nyomában elindultunk felfelé.
Úgy 100-150 méterrel később
összefutottunk egy hómobilos sráccal,
és ő mondta, hogy fentebb van egy ugrató.
Oda is mentünk az ugratóhoz, de az nem volt egy nagy durranás.
Nem volt olyan nagy, hogy bármelyikünknek is gondot okozna.
Először én ugrottam,
aztán a testvérem,
végül pedig Trevor.
Este volt, már besötétedett,
elindultam, és belecsúsztam egy hójáró lánctalp-nyomába.
Azonnal láttam rajta, hogy fura pózban emelkedik a levegőbe.
Úgy szálltam a levegőben, mint Superman.
Nem akartam a nyakamra esni, ezért behúztam,
és végül a hátamra estem.
A lábam úgy hajlott rám, mint egy taco, aztán egy hangos reccsenést hallottam.
Felhívtak, hogy…
Épp egy kocsieladás kellős közepén voltam,
és olyankor nem szoktam felvenni.
De akkor valamiért mégis felvettem.
„Trevornak balesete volt. Nem érzi a lábujjait.”
Kértem,
hogy adják oda neki a telefont.
„Trevor! Állj már fel!
Ne hülyéskedj már ilyenekkel!”
Azt mondta: „Apa, nem mozog a lábujjam.”
Ahogy ott feküdtem,
egyből a barátnőmre gondoltam,
hogy szólnom kell a nővéremnek, a szüleimnek, a főnökömnek,
meg hogy nem lehetek vízvezeték-szerelő, és nem csinálhatom azt, amit szeretek.
Lenéztem a lábamra, és azonnal tudtam.
Hívtuk a hegyimentőket, és mondták, hogy küldenek egy csapatot,
de előre szóltak, hogy a vihar miatt
legalább egy óra lesz, mire kiérnek,
és hogy egyikünknek eléjük kell mennie.
Kezdett elmúlni az adrenalin hatása, és borzalmasan fájt a hátam.
Az idő szinte vánszorgott.
Féltem, hogy nem találnak meg, hogy halálra fogok fagyni,
hogy senki nem jön értem.
Az eséstől a mentőcsapat kiérkezéséig
nagyjából két és fél, három óra telt el.
Csak egy gyalogos mentőcsapatot küldtek.
A testvérem kétszer is hívott, hogy Trevor fázik, fájdalmai vannak,
én pedig mondtam neki, hogy már úton vagyunk.
Mondogattam magamnak, hogy: „Ne hunyd be a szemed!
Nehogy elaludj!”
Attól féltem, hogy ha elalszom, többé nem ébredek fel.
Figyelj!
Valami szörnyűség történt velünk…
ELVÁRÁSOK
…amit mind a ketten gyűlölünk.
Valami megmagyarázhatatlan módon sokan közülünk azt mondják,
hogy a baleset jobbá tette az életüket.
Különös.
Mindenesetre,
akinek eltört a nyaka vagy a gerince, az bizonyára sejti,
hogy óriási változások előtt áll.
És ebben a tekintetben nincs túl sok választási lehetőségünk.
Megkértem az egyik barátomat, hogy vigyen be a kórházba.
Amíg ott várakoztunk, megkérdeztem a recepcióst, hogy:
„Elnézést!
Épp most hoznak be egy srácot a Vail Passről.
Mikor fognak ideérni vele?”
Erre a recepciós valami kódot emlegetett, meg hogy az elég rosszat jelent,
de nagyjából másfél órán belül itt lesznek.
Mondom: „Oké, akkor várok tovább.
Majd szóljon, ha itt vannak, rendben?”
És aztán emlékszem,
hogy amikor behozták,
odamentem hozzá,
ránéztem a röntgengépre, Trevor pedig megfogta a kezem,
és azt mondta, hogy: „Semmi baj. Minden rendben lesz.
Szeretlek.”
Nem emlékszem rá, hogy megfogtam a kezét,
sem pedig arra, hogy ezt mondtam neki,
de már attól is elérzékenyültem, hogy ezt most elmeséltétek, és…
Igyekszem neki is, és a családomnak is bizonyítani,
hogy minden rendben lesz.
És persze mindenki másnak is, aki fontos nekem.
Nagyon rossz, ami velem történt, de minden rendben lesz,
és ezt minden egyes nap be is bizonyítom.
Szörnyű volt látni,
ahogy Trevor a kórházban fekszik.
Borzalmasan megviselt, hogy úgy kellett látnom a fiamat.
Egy szülő számára
az a legborzalmasabb, amikor ilyen történik a gyerekével.
Elfogott a rettegés, ha arra gondoltam, hogy milyen jövő vár rá.
A T11-es és a T12-es csigolyám szilánkosra tört,
a gerincvelőm átfúródott,
a gerincem pedig 90 fokban kifordult, és a gyomromba fúródott.
Két 30 centis rudat és 12 csavart ültettek be a hátamba.
Alapvetően azt mondták, hogy esélytelen.
Nincs semmi esélyem arra, hogy valaha is újra járni fogok.
A leggyakoribb kérdés, amit a Craigben hallunk, az az, hogy:
„Képes leszek valaha is teljesen felépülni?”
Sokan úgy érkeznek hozzánk…
TREVOR PSZICHOLÓGUSA
…hogy azt hiszik, az életük véget ért.
Mozogjatok, lábujjacskák!
Mozogjatok!
Gyerünk, mozduljatok meg!
Hajrá! Mozogjatok, lábujjak!
Mozduljatok meg!
Gyerünk, nagy lábujj, sikerülni fog!
A család támogatása nagyon fontos.
A kutatások egyértelműen azt mutatják, hogy minél támogatóbb a család,
annál jobbak az eredmények.
Akkoriban egy kicsit eltávolodtunk egymástól,
és szerintem
ez az én saram.
Amikor Trevorral voltam, egyszerűen bezárkóztam.
Anyának nagyon nehéz volt végignéznie Trevor fizioterápiáját.
Képtelen volt bent maradni. Egyszerűen felállt, és kisétált.
Szerintem ez nagyon megviselhette Trevort.
Egy ilyen rehabilitációs központban minden egyes nap számít.
A Craigben
nagyjából százan voltunk egyszerre, mind hasonló sérülésekkel,
és bár tudtuk, hogy mindenkinek másképp alakul a sorsa,
mégis megpróbáltuk a lehető legtöbbet kihozni egymásból.
Legfeljebb két évünk van rá, hogy ideggyógyulást érjünk el,
és az én célom az volt, hogy újra járjak.
Gyerünk!
Most még elég nehezen megy.
De majd szépen, lassacskán.
Akkor láttam Trevort először bármit is ilyen motiváltan csinálni.
Minden egyes nap talált magának valami új kihívást.
Nézd csak, mit tudok a bal lábammal!
Már fel is tudom emelni. Gyerünk, jobb láb!
Ezzel még csak ennyi megy, de a bal már egész jó. Oké, ennyi!
Minden trükköt bevetettem, amit a sportban megtanultam,
és megpróbáltam játékossá tenni a terápiát.
Emlékszem, amikor először találkoztam Trevorral.
A terapeuták szóltak nekem,
hogy túlságosan is keményen hajt,
lassabban kéne haladnia,
és valahogyan le kellene őt lassítanunk.
Mi a pálya?
Járunk egyet a szép napsütésben.
Amikor valaki gerincsérülést szenved,
az első kitűzött célja sokszor már maga a járás.
Nyilván mind járni akarunk,
de a felépüléshez kisebb célokat kell kitűzni.
Mert ha a járás az egyetlen célod, mi lesz, ha soha nem éred el?
Nem árt, ha tudod,
hogy sokunk számára
a kórház utáni első hetek és hónapok a legnehezebbek.
Nehéz időszak ez.
Ahogy a kórház megtanít újra mozogni és vécére járni,
közben mintha egyúttal az anyáddá is válna,
aki minden hibád ellenére szeret,
legyen az vélt vagy valós.
Nagyon nehéz elhagyni ezt a biztonságos fészket,
és visszatérni a durva és kegyetlen valóságba.
Fel kell tenned magadnak a kérdést, hogy élni akarsz-e, vagy meghalni.
Több gerincsérült is mondta nekem,
hogy nem sokkal a balesete után megpróbált véget vetni az életének.
Persze nem jártak sikerrel,
hiszen találkoztam velük.
Egy hónappal azután, hogy Trevort hazaengedték a Craigből,
nagyon súlyos lelki válságba került.
Anya elmondta,
hogy Trevor szándékosan lehajtott az útról, és…
Anya nagyon aggódott érte.
Eleinte nagyon féltettem Trevort,
mert jól tudtam, hogy idővel fájdalomcsillapítókra lesz szüksége.
Attól féltem, hogy visszaesik,
és megint fájdalomcsillapító-függő lesz.
A gyógyszerek elfeledtették velem az élet gondjait.
El akartam felejteni mindent, amire azelőtt képes voltam.
Pont ezért kezdtem el bulizni és drogozni,
mert az letompított.
Egyszerűen már semmi nem érdekelt.
Nagyon aggódtunk miatta.
Akkor én már nem voltam a képben. A szüleink is máshol éltek.
És így egyedül maradt.
6 HÓNAPPAL A BALESET UTÁN
Végül visszaköltöztem Maxhez,
és pár hónapig az ő kanapéján csöveltem.
Elég nehéz lehetett mozgássérültként boldogulni abban a házban,
kerekesszékesként meg pláne.
Az egyetlen mosdó az emeleten volt.
Kétnaponta meg kellett másznom azt a lépcsőt,
a fenekemen ülve kellett fokról fokra felküzdenem magam,
csak hogy vécére mehessek.
Nagyon rossz passzban voltam.
Azt hiszem, akkor voltam a mélyponton.
Mentálisan az volt számára a legnehezebb időszak.
Egyből járni akart,
de igazság szerint egyáltalán nem tartott még ott.
Sőt, bármennyi munkát is fektet abba, hogy újra járhasson,
egyáltalán nem biztos, hogy valaha is újra járni fog.
Kezdett tudatosulni benne a valóság, de még nem állt rá készen.
„Miből fogja fenntartani magát? Hol fog lakni?
Az a vízvezeték-szerelős dolog nagyon jól alakult,
de a baleset után arról is le kell mondania.
Szóval hogyan tovább?”
Nagyon aggódtam emiatt. Nagyon.
Próbált erről beszélni vele?
- Igen. - És hogy ment?
Rosszul. Nagyon rosszul.
Az eleje nehéz volt.
Amikor Barry próbálta összeszedni magát, az egy elég húzós időszak volt.
Nem tudott se síelni, se hegyet mászni.
Semmit nem tudott csinálni.
Elvesztette az élete mozgatórugóját.
A 60-as években a mozgáskorlátozottak tartózkodtak a közösségi élettől.
Úgy érezték, hogy az életük véget ért.
A trauma egy változás, és az élet a változásokról szól.
Ha nem alkalmazkodunk a változásokhoz,
akkor csak stagnálunk,
és megrekedünk. De Barry más volt.
Barry volt az alkalmazkodás élő mintaképe.
Apa ilyen szempontból bámulatos volt.
Ha akadály gördült elé, azt valahogyan mindig leküzdötte.
Mindig megtalálta a módját,
hogy alkalmazkodjon a megváltozott körülményekhez.
1980-ban apa megírta az Options című könyvet.
Rengeteg gerincsérülttel készített interjút szerte az országban,
és ebben a könyvben az ő történeteiket írta meg,
a sajátjaival kiegészítve.
A kezelések során minden betegemnek odaadom ezt a könyvet.
„Olvass el belőle pár történetet, és aztán majd beszéljünk róla!
Hátha tisztább képet kapsz arról, hogy ki is vagy te,
és hogy mi áll előtted.”
Az Options alapvetően arról szól,
hogy hogyan is lehet
gerincsérüléssel együtt élni és boldogulni.
A könyv óriási hatással volt az emberekre.
Kulcsszerepet játszott abban,
hogy mások is elkezdtek a mozgáskorlátozottságról írni,
és arról, hogy hogyan is lehet
gerincsérüléssel együtt élni és boldogulni.
Az Optionsszel párhuzamosan készített még két filmet ebben a témában,
a Változásokat és a Boldogulást.
Meg akartam mutatni az új sérülteknek, hogyan is élnek a veteránok
három, öt, tíz, 20, vagy akár 35 évvel a balesetük után.
BOLDOGULÁS
Meg akartam látogatni azokat,
akik olyan sérülést szenvedtek el, mint jómagam,
hogy lássam, hogyan is élnek.
Így hát felkerekedtem,
és felkutattam Amerika gerincsérültjeit.
Rengeteg emberrel találkozott,
akik a gerincsérülésük ellenére elképesztő dolgokat csináltak.
Ezeknek a gerincsérülteknek volt egy közös vonása.
A kreatív, tartalmas élet érdekében képesek voltak megújulni.
Én úgy tekintek erre,
hogy a baleset előtt 10 000 dolgot tudtam volna csinálni,
most pedig 9000 dolgot tudnék csinálni.
Kesereghetnék amiatt az 1000 miatt, amit már nem csinálhatok,
de inkább a megmaradt 9000-re koncentrálok.
És egyébként ebből a 10 000 dologból
egész életünkben amúgy is csak 2-3000-et csinálunk.
LEHETŐSÉGEK
Nem mondhatom azt, hogy így könnyebb lesz élni,
döntéseket hozni,
vagy hogy a gerincsérülés kedvező hatással bír
a fizikai és a mentális egészségedre,
mert ez egész egyszerűen nem igaz.
Azt viszont tudnod kell,
hogy ez a borzasztóan nehéz helyzet igenis átvészelhető,
együtt lehet vele élni, így is tudsz szeretni és nevetni,
le tudod gyűrni, felül tudsz kerekedni rajta,
és tudd, hogy ez nem fosztott meg téged a lehetőségektől!
Igenis sok lehetőséged van.
És ha úgy döntesz, hogy jól akarsz lenni, akkor jól is leszel.
A jövő,
bármennyire is kifürkészhetetlen,
a tiéd.
A számát sem tudom, hány embertől hallottam már,
hogy a gerincsérülésüknek köszönhetik, hogy megvilágosodtak.
„Azután kezdtem el átértékelni az életem,
hogy ki vagyok én,
hogy ki is vagyok most.”
Én voltam Trevor első síoktatója az Adaptív Sportközpontban,
miután 2016 februárjában hazaengedték a Craig Kórházból.
Trevor volt a legelszántabb és legvakmerőbb ember,
akit valaha is oktattam.
Konkrét célokkal érkezett hozzánk.
Már az első nap azt ecsetelte,
hogy a Vail Passen akar pályán kívül monosíelni,
meg ugratókon és sziklákról leugrani.
„Van itt ugrató? Kipróbálhatom azt a dobozt?”
Általában senkit nem engedünk semmilyen formában ugrani,
de ha egy pillanatra nem figyeltem oda rá,
ő máris talált magának egy ugratót.
Az az út megváltoztatta az életem.
Atyaég! Nagyon izgatott voltam. Mindig vártam a következő lesiklást,
és mindent ki akartam próbálni.
Nagyon lelkes volt,
és hosszú idő óta akkor láttam őt először igazán boldognak.
Egy évvel és három hónappal ezelőtt
snowboardozás közben balesetet szenvedtem a Vail Passen.
Délután 4-től este fél 8-ig három és fél órát feküdtem a hóviharban.
Soha nem gondoltam volna, hogy valaha is visszatérhetek a hóra.
Nagyon sokat jelent nekem, hogy újra ezt csinálhatom.
Nem is tudom szavakba önteni, hogy mit érzek most.
Nagyon fontos része ez az életemnek.
Azon az úton döntöttem el,
hogy nem fogok egész életemben arra várni,
hogy egyszer talán majd újra járhatok,
és inkább más dolgokkal foglalkozom.
A poszttraumás növekedés az a képesség,
amikor az illető a traumát
egyfajta pozitív eszközzé alakítja át.
Amikor a tragédiából
valami úton-módon új lehetőségeket kovácsol.
A High Fives felkérte Trevort, hogy vezessen egy sítábort a Tahoe-tónál,
és ott mélyült el igazán a barátságuk Royjal.
A High Fives egy országos nonprofit szervezet.
Célunk a maradandó károsodást okozó balesetek megelőzése,
illetve anyagilag támogatjuk a mozgássérült sportolókat.
Amikor valakinek támogatást nyújtunk, kérünk egy listát a céljairól,
hogy lássuk, hogy a támogatásunk segíti a fejlődésben
és a jobb életminőség megteremtésében.
Miután belevágott a monosíelésbe,
Trevor legfőbb célja az volt, hogy bekerüljön a paralimpiai csapatba.
Hajrá, Trev!
Gyerünk!
Alig négy hónappal azután, hogy elkezdte a felkészülést,
már a csapatba való bekerülésért versenyzett.
És az ezüstérem nyertese „Baby” Trevor Kennison!
Végül a Winter Park Síközpontba költözött, és a balesete utáni harmadik télen
úgy döntött, hogy felhagy a síversenyzéssel.
Nem értettük, hogy miért döntött így.
Azért hagytam fel a versenyzéssel,
mert jobban érdekeltek az ugratók, a sziklák, a korlátok, meg minden más.
Egész hegyoldalakon akartam végigsiklani.
Amikor megkaptuk Trevor célkitűzéseinek a listáját,
jóval több szerepelt rajta a paralimpiai csapattagságnál.
Korlátokról akart hátraszaltózni,
le akart ugrani a Corbet's Couloirba, részt akart venni az X Gamesen,
monosíelni akart a Vail Passen,
és meg akarta csinálni az első monosíelős dupla hátraszaltót.
Mondtam neki, hogy inkább versenyezzen,
abban van a pénz,
de ő a saját feje után ment, és belevágott a freestyle síelésbe.
Az apám, a nővérem és még Roy is csak kinevettek,
amikor elmondtam, hogy ebből akarok megélni,
és hogy szponzorokat akarok keresni.
Mondtam neki,
hogy inkább egy biztosabb karriert válasszon,
és abban gondolkozzon,
mert ez nem lesz hosszú életű.
Ő hogyan reagált erre?
Úgy reagált erre,
hogy nem mondott semmit.
De biztos azt gondolta magában, hogy: „Baszd meg, apa! Akkor is ezt csinálom.”
Az egész síközösséget megdöbbentette a videó,
amelyben egy monosíelő leugrik a Jackson Hole-i hegy tetejéről.
Trevor Kennison egy coloradói fiatalember.
Kövessék önök is figyelemmel,
hogy mihez kezd Kennison az újdonsült hírnevével!
Épp az ESPN-t néztem…
Bár Trevor Kennison a saját lábán nem tud síelni,
viszont ebben a szerkezetben…
Trevor Kennison? Ő az én fiam!
Te jó ég!
A Corbet's után megváltozott az életem. Hirtelen mindenhol felismertek.
Trevor népszerűsége nőttön-nő.
Vakmerő személyiségével egyaránt inspirál épeket és mozgássérülteket.
Imádok tanulni.
Imádom a határaimat feszegetni, és új dolgokat tanulni.
4 ÉVVEL A BALESET UTÁN
Ez az, Trev!
Olyan magasra tette a lécet,
mint még soha senki.
Nagyon gyorsan fejlődött a monosíelésben.
Te jó ég!
Itt van mellettem Trevor Kennison, és a mai napon ő is velünk tart.
Elég komoly hírnévre tettél szert, és szinte már profi vagy.
Olyan szintű fejlődést értél el az elmúlt pár évben,
- amire még nem volt példa, jól mondom? - Igen.
Ez milyen hatással volt rád?
Az elmúlt két-három évben ez adott nekem reményt,
ez vitt előre az életben, és próbálom is minden percét kiélvezni.
Mindig derűlátó, és mindenhez pozitívan áll hozzá.
Amikor először síeltünk együtt,
a mai napig tisztán emlékszem, hogy bevállalt egy hatméteres ugrást.
Azt mondta, hogy szeretne 30 métereseket ugrani,
mint az X Games versenyzői.
Most pedig jöjjön az X Games, és a mai nap nagy híre!
Trevor Kennison az első adaptív sportoló, aki megpróbálja meghódítani a Big Airt.
Hajrá!
Micsoda akaraterő és elszántság!
Egyre csak feszegeti a határokat,
és ismét magasabbra teszi a lécet.
Trevor Kennison ma megpróbál történelmet írni.
Ő az első adaptív sportoló, aki megpróbálkozik az aspeni Big Airrel.
És már ugrik is! Nagyon egyensúlyozik, hatalmasat repül!
Majdnem sikerült!
Rosszul ért földet. Egyszerűen nem tudott egyenesben maradni.
Jól vagy?
Igen. Biztos, ami biztos.
És mi szél hozta ma ide? Kontrollra jött?
Nem, csak szeretnék csináltatni egy MRI-t a gerincemről.
A monosíelés egy nagyszerű sport,
de a síelés minden formájára igaz,
hogy ha elkezdjük extrém szinten művelni,
az nagyobb veszéllyel jár.
Ha állva síelsz,
a becsapódás egészét a lábad nyeli el, ami nagyjából 80 centiméter,
amit a derekad még egy pár centivel megtold.
De a legjobb monosí lengéscsillapítása is csak 15-20 centiméter.
Tehát ha monosível ugrasz,
a becsapódást közvetlenül a gerinced nyeli el.
És ez bizony ripityára törhet egy csigolyát.
Én is, és több társam is
szenvedtünk már másodlagos gerincsérülést
a monosíelés okozta becsapódások miatt.
Szülői szemmel
az ugrások
nagyon aggasztóak.
Hiszen akár a nyakára is eshet egy-egy ilyen ugrásnál,
és abba bele is halhat.
Basszus!
REÁLIS CÉLOK
Kétféle cél létezik.
Egyrészt vannak a kisebb, napi célok.
Másrészt pedig vannak azok a célok, amelyekben a kiutat látjuk,
amelyekért fáradhatatlan szenvedéllyel küzdünk.
A céljaid ajtókat nyithatnak meg előtted.
Nem muszáj minden ajtón bemenni,
de ha falakba ütközöl, az ajtók megkönnyíthetik a dolgodat.
Jól vagy?
Szóval válassz egy célt! Találj ki egyet!
Valami olyasmit, amit még sose csináltál, de képes vagy rá, aztán vágj bele!
Minden rehabilitáció alapja a reális célok meghatározása.
Célok nélkül
nincs eredmény sem.
Ilyen korláton… Próbáltad már korábban ezt a korlátot?
Nem. De majd most kipróbálom.
Öt, négy, három, kettő, egy.
Indulhatsz, Trevor.
- Ez igen, öcsém! - Simán megvolt!
- Gratula! - Ez tökéletes volt.
Szóljatok oda a rádión, hogy most meg akarok próbálni
egy hátraszaltót!
Lazán megcsinálod.
Trevor azt mondja, hogy hátraszaltózni akar.
- Szólj, ha indulhat a visszaszámlálás! - Indulhat.
Visszaszámlálás indul.
Csapassad, tesó!
- Tíz másodperc. - Nyomjad!
Öt, négy, három, kettő, egy.
Ez az!
Ez az, bassza meg!
Igen!
- Atyaég! - Igen!
Ez nagyon simán ment, haver!
Király vagy!
- Nagyon klassz voltál! - Köszi.
Ügyes vagy! Nagy voltál, Trev!
Hihetetlen érzés.
Három éve még versenyeztem,
és Ashley, Roy meg az apám kinevették az ötletet,
most meg itt vagyok, és csinálom.
Amikor jött ez az ötlet,
nem is tudom, nagyjából úgy egy éve,
és elmondtam nekik, mindenki azt mondta,
hogy ez kész őrültség.
Képtelenség, mi?
De most már egyre valóságosabb ez az egész,
mint egy valóra vált álom,
és ez nagyon klassz.
- Ez azért több, mint szimplán „klassz”. - Őrület, hogy…
Holnap talán még egy dobozt is kipróbálok.
Dobozra hátraszaltózok, vagy ilyesmi.
EGY ÉVVEL KÉSŐBB
Igen, nagyjából egy méterrel nagyobb, mint a tavalyi volt.
Miért vagy ideges?
Mert korlátra fogok szaltózni.
Korlátról korlátra.
Ezt elszúrtam.
Ez kemény volt, öcsém!
Hová érkeztem?
Pont a narancssárga pontok mellé, egy kicsit jobbra.
Újra megpróbálom. Ugyanolyan sebességgel, de még nagyobb lendülettel.
Jó lesz.
Öcsém, ez nagyon állat volt!
Pontosan így akarok a korlátra érkezni, ebben a pózban.
Jól van. Jöjjön a másik korlát!
Rengeteg tényező van, amit te nem tudsz befolyásolni.
- Igen. - Nagyon…
- Ez nagyon para. - Az biztos.
- Konkrétan tíz centire kell érkezned. - Tudom.
Ez a legfélelmetesebb dolog, amit valaha csináltam.
De ennek ellenére valahogy mégis nyugodt vagyok.
- Vágod? - Aha.
A lényeg, hogy még az érkezés előtt összehozzam azt a hátraszaltót.
Bakker, srácok!
Rohadtul parázok.
- Oké, vágjunk bele! - Hajrá, Trev!
Jól van, csapassuk!
- Nyomjad, Trev! - Indulok.
Igen, bassza meg!
Te jó ég!
Szép volt!
Atyaég!
Te jó isten!
Megcsináltam!
Sikerült!
Erről álmodozom már vagy két éve.
Tavaly sikerült a hátraszaltó,
és most, egy évre rá, korlátról korlátra is sikerült.
Összehoztam.
Egyszerűen csodálatos érzés.
Igen! Sikerült!
- Haver! - Pont a síléc végével érintetted.
Mindenkinek köszönöm a segítséget.
Apa több szempontból is megújult.
A baleset után már nem tudott sem síelni,
sem pedig hegyet mászni.
Ezért új kalandokat keresett magának.
Amikor a 70-es évek elején
apa és Roger Brown a The Edge című filmet forgatták,
heteket töltöttek a Grand Canyonnál.
Azelőtt soha egyetlen paraplég se próbálta a kajakozást.
Forgatás közben figyelte a kajakozókat, és feltűnt neki,
hogy az egészet felső testből kell csinálni.
„Nekem úgyis csak az működik. Akkor ezt én is kipróbálom.”
A Craig orvosainak az intelmei ellenére megtanult kajakozni.
Attól féltek, hogy megsérül a bőre, felfekvése alakul ki,
vagy esetleg belefullad a folyóba.
Deréktól lefelé le volt bénulva,
márpedig kajakozásnál nagyon fontos a csípő,
hiszen ha az ember felborul,
egyszerre kell csípőből fordulnia,
és valamelyik oldalon a lapáttal eveznie, mert csakis úgy lehet visszafordulni.
Egyszer majdnem bele is fulladt a folyóba,
mert az erős áramlat miatt alig bírt visszafordulni.
Barry hónapokon keresztül a legjobb oktatóknál tanult,
és kajakra is kifejlesztette az eszkimó fordulót.
Új technikákat dolgozott ki.
Kitalálta, hogyan rögzíthet akár három kajakot is a furgon oldalára.
A Craig egyik mottója, ami nekem nagyon tetszik, úgy szól, hogy:
„Értelmezd újra a 'lehetséges' fogalmát!”
Barry ezt több ízben is megvalósította.
Újraértelmezte a „lehetséges” fogalmát.
Barry nem hazudtolta meg önmagát, és paraplég kajakozóként
a legextrémebb nyugati folyókon kajakozott,
például a Grand Canyonon.
Nagyon sokat jelentett neki a kajakozás,
hiszen a sérülés megfosztotta őt a hőn szeretett kalandozástól,
és a kajakozás visszaadta neki a kalandozás élményét.
Mindig megtalálta a módját, hogy jól érezze magát,
és a baleset után új, számára megfelelő megoldásokat keresett.
Barry úgy gondolkodott, hogy:
„Nem hagyom, hogy a kerekesszék határozzon meg engem.
Én fogom meghatározni saját magam olyan sporteredmények révén,
amelyek túlmutatnak mindenen,
amire az emberek a kerekesszékeseket képesnek gondolják.”
Ahogy lassacskán összecsiszolódtok a sérüléseddel,
egyre kevesebbet gondolsz majd a járásra.
Egyre kevesebbet rágódsz azon, hogy régen mi mindent csináltál.
És egyre nagyobb érdeklődéssel gondolsz arra,
hogy most mire vagy képes.
Törött gerinccel és nyakkal is elég sok dolgot csinálhatsz,
és némelyiket annyira fogod élvezni, hogy majd kiugrasz a bőrödből.
És indulás!
Adjunk neki!
Ez az, Trevor!
Ez az, srácok!
- Adjunk neki! - Csapassuk!
Nyomjuk, fiúk!
Trevor az alattunk lévő hegyoldalon fog végigsiklani.
BRIT COLUMBIA
Jól van. Három, kettő, egy, indulás!
Adj neki!
Te jó ég!
A monosí megszabadít a kerekesszék korlátaitól.
A hegyen bárhová mehetek. Olyan lehetek, mint bárki más.
Visszaadja a szabadságomat, és ezzel az életem új értelmet nyer.
Te jó ég!
Röviden, amikor síelek, szabadnak és teljesnek érzem magam,
és hihetetlenül boldog vagyok.
Amikor végigsiklok a havon, az szó szerint megnyugtatja a lelkemet.
Te jó ég, ez nagyon adja!
Ez az, fiúk!
Ez jó volt!
A síelésnél és a snowboardozásnál tudni kell alkalmazkodni.
Annyi a különbség, hogy nekem egy kicsit jobban kell alkalmazkodnom.
BRIT COLUMBIA
Iszonyatos elánnal veszi a kanyarokat.
Teljesen befedi a hó.
Ez az, tesó!
Igen!
Egy gerincsérülés után
az ember mindenért nagyon hálás tud lenni.
Amikor a hegyen Trevorral síelek, rajta is pontosan ezt látom.
Hiába csak egy monosível tud síelni, nem panaszkodik miatta.
Három, kettő, egy,
indulhatsz, Trevor.
Van benne valami különleges.
Amikor síel, szinte süt róla a boldogság.
Árad belőle a lelkesedés, és ez egy nagyon különleges dolog.
Szerintem Trevor nemcsak a mozgásban,
vagy bármilyen más szempontból korlátozott embereket inspirálja,
hanem az olyan embereket is, mint amilyenek mi vagyunk,
akiknek minden ujja és lábujja működik.
Ő minden embert inspirál.
Egyszerűen mindenkit ámulatba ejt azzal, amit csinál.
Trevor nem pusztán egy adaptív sportoló. Ő egy sportoló.
Ha az ember fejlődni akar, és ilyen eredményeket akar elérni,
kis lépésekben kell haladnia.
- Oké. - Jól vagy?
Aha.
Jól van, készüljetek! Trev tíz másodpercen belül indul.
És öt, négy, három, kettő, egy.
Jó ég!
Sose ugrottam még ilyen magas szikláról!
- Öcsém, a GoPród… - Nézd csak, hova érkeztél!
Ez az!
Vannak nagyon jó napjaim.
A jobb napjaimon olyan, mintha az egész világ örömtáncot járna.
Azokon a napokon
a belőlem áradó önbizalom és jókedv még az idegenekre is átragad.
De más napokon a kerekesszék olyan, mint valami guruló gettó,
mint egy krómketrec, ami teljesen elvág a külvilágtól.
Ennyi.
Olyankor ne zargassatok,
mert rossz passzban vagyok!
Sose éreztem úgy, hogy lenéztek volna a kerekesszék miatt.
KRÓMKETREC
Viszont volt, hogy sajnáltak.
Volt, hogy én gyűlöltem saját magam.
Mindig más problémája az első.
Az enyém pedig csak másodlagos.
Gerincsérültnek lenni elég nagy szívás.
Amikor az emberek rám néznek, sokan csak a kerekesszéket látják,
de ez nem egyszerűen csak egy kerekesszék.
A kerekesszék a részemmé vált. Ma már ez a lábam.
Sokan megkérdezik tőlem, hogy mi történt,
és amikor mesélek a balesetemről, csak annyit mondanak, hogy: „Sajnálom.”
Mindig csak sajnálkoznak. Mire én: „Miért sajnálod?
Nem para, ez van.”
Igazság szerint van egy csomó más dolog, ami sokkal jobban zavar,
ami miatt sokkal inkább sajnálhatnának, de ők ezt nem tudják.
Miután apa felhagyott a filmezéssel, és belefogott az írásba,
a New Mobility című újság szerkesztője lett.
Azzal, hogy Barry az újság szerkesztője lett,
sokkal több embert tudott megszólítani, mint korábban.
Barry és az egész újság elég súlyos témákról írtak.
Például a gerincsérültek kábítószer-függőségeiről,
elítélt gerincsérültekről, szexualitásról.
Ebben az újságban nem voltak tabuk.
Ez egy szókimondó, kerekesszékeseknek készült újság volt.
Olyan témákat feszegetett, amiket nem szokás.
Székletürítési rutin, hólyagkezelés,
csupa olyan téma,
ami az épek közösségében tabu, vagy tilos beszélni róla.
Nem tudtam, hogy a sérülése után képes lesz-e valaha is újra randizni.
Trevor mindig is szeretett volna családot,
ez kifejezetten fontos volt a számára.
Felállni feláll,
de egy lányt már nem tudnék teherbe ejteni.
Rengeteg olyan oldala van a sérülés utáni életnek,
amibe a legtöbben bele sem gondolnak.
De ez a való élet. Nekem ezzel kell megbirkóznom.
Barry és az újság azt akarták megmutatni,
hogy a gerincsérülés után is van élet.
„A mozgássérültek élete is egy élet, és mi minden oldalát meg is mutatjuk.”
Sokat jelentett azoknak, akik azt hitték, hogy az életüknek ez a fejezete lezárult.
Apa teljesen nyíltan írt erről a témáról.
A mozgássérültek szexuális életének
a jó, a rossz, a csúf és a szép oldalát is alaposan kivesézte.
Ezen szoktam elintézni a dolgot.
Ez egy mozgássérülteknek készült szexszék. Csak beleülök, és előre-hátra mozgok.
A baleset után már nem voltam képes úgy elélvezni, mint azelőtt,
de ezzel hasonló érzés, mint régen volt, és…
Egy kicsit már elkopott az anyaga.
Lassan időszerű lesz kicseréltetni az ülőrészt.
Az egyszer biztos, hogy ebben újra férfinak érzem magam.
Egyes gerincsérültek bizonyos dolgokat nem tudnak szabályozni.
Például a széklet- és a vizeletürítést.
Ha a gerincvelő egy bizonyos ponton vagy afelett sérül,
az ember elveszíti a vízhólyagja felett az uralmát,
vagyis bármikor bevizelhet.
Most arról a kis sziklácskáról fogok leugrani, és…
Egy kicsikét lapos,
de majd csak lesz valahogy.
Te jó ég, behugyoztam.
Nem volt szándékos!
Oké!
Három, kettő, egy, indulok!
Indulás!
Mindig lesznek ilyen balesetek.
Kétféleképpen lehet ehhez hozzáállni.
Kesereghetünk rajta, hogy ez milyen rossz,
de ha úgy döntünk, akár egy vicces sztorinak is felfoghatjuk.
Kivennél nekem egy katétert a GoPrós hátizsákomból?
Megfelelő folyadékfogyasztás mellett napi nyolc-tizenkét alkalommal pisilünk.
- Mit csinálsz ott, Trevy? - Pisilek.
- Tényleg? - Aha.
De miért a kuka mögött?
Mert itt nincs nekem megfelelő vécé.
Minden alkalommal, amikor pisilni akarunk,
új katétert kell használnunk.
Ha ezt saját zsebből kell kifizetnünk,
egyetlen katéter akár 18 dollárba is kerülhet,
vagyis napi szinten 250 dollárt kell fizetnünk csak azért,
hogy pisilhessünk.
Ez egyszerűen igazságtalan.
Haver, erről is lőj egy képet! Kilóg a katéter.
Konkrétan mindent látok.
Ez maga a valóság. A kőkemény valóság.
Barry mesélte, hogy egyszer írt neki egy lány,
aki teljesen megdöbbent, amikor meglátta,
hogy az újságban hólyagkezeléssel kapcsolatos holmikat
és katétereket reklámoznak,
és hogy létezik egy komplett mozgáskorlátozott-közösség.
Semmit sem tudtam a katéterek és a kúpok használatáról.
Az még nem is bonyolult, de a vécézés már teljesen más.
Nehéz, és nagyon sokáig tart.
Nem egy egyszerű történet.
A székletürítés egy rutin program,
ami remélhetőleg mindennap ugyanakkor történik.
Felveszünk egy gumikesztyűt, kibontunk egy kúpot,
felhelyezzük magunkba,
és aztán legalább egy órát kell várnunk, hogy a bélrendszerünk teljesen kiürüljön.
Néhányan úgynevezett „ujjstimulációt” alkalmaznak,
amikor is az illető az egyik ujját a végbélnyílásába helyezi,
beindítja a bélmozgást, és ezáltal kiürül a bélrendszere.
Eleinte nagyon kínos tud lenni.
És időigényes.
De ez is a gerincvelő-sérülés számos kellemetlen velejárójának egyike.
Megtanulni együtt élni a gerincsérüléssel olyan,
mintha életed hátralévő részében búvárként élnél.
„Elég puha a párna, amin ülök? Mennyire van tele a hólyagom?”
Folyton olyan dolgokat kell ellenőriznünk, amiket nem érzünk.
Nehéz gerincsérüléssel élni.
Elszigeteltté tesz. Vannak jobb és rosszabb napjaim is.
Néha nagyon elkenődök, amikor látom, hogy mások kirándulnak, meg hasonlók.
Néha azt kívánom, hogy bárcsak normális életet élhetnék.
Minden héten beszélek Trevvel,
néha akár naponta is,
és amikor nagyon szűkszavú, akkor tudom, hogy maga alatt van.
Megtanultam, hogy amikor Trevornak rossz kedve van,
rá kell venni, hogy kimenjen a szabadba.
Mert odakint azt csinálhatja, amit igazán szeret.
HA ERRE KÉPES VAGYOK, AKKOR BÁRMIRE KÉPES VAGYOK!
Egyedi projekteket is vállalunk,
de alapvetően mozgássérült síelőknek tervezünk síeszközöket.
Segítünk nekik újra síelni, vagy első ízben átélni a síelés örömét.
Haver, támadt egy zseniális ötletem.
Már a telefonban is elég parának hangzott.
Durva, mi?
- Azt akarod, hogy ez a 15 centis hurok… - A számban legyen.
A szádban?
Figyu, haver! Ha kézzel kellene csinálnom, akkor…
Fél kézzel kellene manőverezned.
Igen, és azt nem akarom.
Szóval azt akarod, hogy ez a szádban legyen?
Így van, erről beszélek. Megújulás mindenek felett!
Egyes síelők motoros csörlővel gyorsulnak be a sík terepeken.
Az ép síelők két kézzel fogják a kötelet,
de Trevornak a botokat kell fognia,
ezért a kötelet a monosíjéhez rögzítjük, neki pedig csinálunk egy gyorskioldót.
És a zsinór, amivel kioldod, ilyen rövid lesz. Ez így érthető?
- Már csak ki kell próbálni. - Aha.
Ez egy teljesen új terep.
Oké, készen állsz?
Tesó, ez baromi izgalmas.
Mi a helyzet, Trevor?
Izzadok. És tökre parázok.
Még sose ugrottál át kerítést?
Miért akarod ezt annyira?
Mert még senki nem csinált ilyet, és én akarok lenni az első.
Be fogom húzatni magam, a számmal meghúzom a gyorskioldót,
aztán ugrok egyet azon az ugratón.
És oda fogok érkezni.
Csak ép síelők nyomják városi terepen,
szóval amikor megjelenek a kerekesszékben, egyből megkérdezik, hogy:
„Te is síelő vagy?”
Vicces, amikor az emberek így meglepődnek.
Tovább akarom feszegetni a határaimat, továbbra is fejlődni akarok,
és szerintem ez egy fontos lépése ennek a folyamatnak.
PROFI SÍELŐ
Ez az, Cody!
Klassz, mi?
Beragad.
Folyton beragad ez az izé.
Próbáljuk ki még egyszer!
Milyen? Jó lesz?
- Aha. - Igen?
Oké. Addig várok, ameddig csak tudok.
Addig várok, ameddig csak tudok.
Indulás!
Te jó ég, tesó!
- Ez kurva kemény volt. - Pont a nyakadra.
Komolyan mondom, ez…
Tudom, hogy meg tudnám csinálni, de a nyakam nem bírná ki még egyszer.
- Értem. - Ez van.
Ha nem vagy biztos benne, akkor inkább ne csináld!
Haragszom magamra, mert tudom, hogy meg tudtam volna csinálni.
Egyszerűen tudom, hogy meg tudtam volna csinálni, csak…
Mi az?
Holnapra nem fogom tudni mozgatni a vállamat.
A monosít nem arra tervezték, hogy szaltózzanak vele.
Arra szolgál, hogy az emberek újra síelhessenek,
nem pedig hogy egy ilyen 20 kilós fémszerkezettel szaltózgassanak.
SÜRGŐSSÉGI OSZTÁLY BEJÁRAT
Tegnap este vacsora közben, meg egy órával utána is alig tudtam…
Egyre csak sajgott és sajgott.
Szó szerint nem tudom megemelni a karomat.
Rettenetesen fáj itt, ezen a ponton.
Vagy a kulcscsonttal, vagy a vállammal van valami.
Nagyon fontos nekem a vállam. Alapvetően az a lábam.
A vállam nélkül nem tudom hajtani a kerekesszéket.
Elég gáz, amikor kerekesszékesként hirtelen megadja magát az ember válla.
Ha egyedül kell átülnöm valahova, akkor…
A testem fele már így se működik,
és ha még egy végtagom kiesik, az eléggé…
Így gyakorlatilag már csak egy működő végtagom maradt.
Ez határozottan egy intő jel, de akkor se hagyom abba, amit csinálok.
Amikor a 90-es évek elején megismertem Barryt,
a válla már kezdte feladni a szolgálatot, és már ő maga is kezdett elfáradni.
Az utolsó éveiben,
annak ellenére, hogy már elektromos székben volt,
egészen megbékélt önmagával.
Nem dacolt sem a sérülésével, sem pedig önmagával.
Teljesen elfogadta magát olyannak, amilyen volt.
Valamikor 2003 környékén húgyhólyagrákkal diagnosztizálták.
Az orvosa közölte vele, hogy ez mivel jár,
és hogy az egyébként is gyenge szervezetét még jobban legyengíti majd a kemoterápia.
Tudták, hogy a daganat már nagyon elterjedt a szervezetében.
Úgy döntött, hogy nem folytatja a kezelést.
És ennyi volt.
Hát…
Mit is mondhatnék?
Hiányzik. Nagyon.
Az, hogy ismerhettem őt, hogy közös vállalkozásba foghattam vele,
és hogy olyan jó barátok lehettünk…
Az volt
az egyik legszebb dolog az életemben.
Haragudna, ha látná, hogy most sírok.
Az a…
Nagyon furcsa volt, hogy miután megtudtam,
azután úgy négy nappal szólt a feleségem,
hogy kaptam egy levelet.
Barrytől.
Ijesztő volt.
Pláne két héttel a halála után.
Oké.
„Drága barátaim!
Életemnek egy nagyon fontos részét
azok a barátságok jelentették, amiket az évek során kötöttem.”
„Mint azt bizonyára már sokan tudjátok, az életem véget ért.
Azért kapjátok ezt a levelet,
mert nagyon fontos volt nekem a barátságunk,
és azt akartam, hogy ezt tudjátok.”
„Egy kicsit szomorú vagyok, hogy a vártnál korábban kellett elmennem,
de nem vagyok elkeseredve.
Sokkal tovább éltem annál, mint amit reméltem,
vagy mint amire számítottam
a 36 évvel ezelőtti helikopter-balesetem után.
Nem féltem a gyermekeimet,
hiszen már mind a maguk útját járják,
és egy káprázatos élet áll előttük.”
„Óriási szeretetben, fantasztikus szakmai sikerekben
és egy kalandos életben volt részem. Mindenem megvolt, amire csak vágytam.
Semmiről nem maradtam le, és semmit sem bánok.”
„Szeretlek mindnyájótokat.
Aláírás: Barry.”
„Barry.”
Ő már csak ilyen volt.
Az lenne a legjobb, ha az ő hangján tudnám felolvasni,
és közben bevágnátok róla egy mosolygós képet.
Amikor a gyászjelentést írtam a hegymászóklub újságjába,
akkor egy pillanatra
eltűnődtem,
hogy ha Barry nem bénul le, vajon milyen élete lehetett volna.
Apa két szakaszra osztotta az életét.
Az egyik a baleset előtti élete,
a másik pedig a baleset utáni élete.
De a vége felé erre a két szakaszra már egy életként tekintett.
Úgy mondta, hogy a két szakasz ugyanannak az éremnek a két oldala.
Egyszer megkérdeztem tőle, hogy melyik jelentett többet a számára,
és azt felelte, hogy az életének a második fele.
Rengeteget tanult és fejlődött.
Reményt adott,
és még a mai napig reményt ad a világ valamennyi gerincsérültjének.
Sokat tanultak tőle az orvosok és a biztosítótársaságok is,
és a hétköznapi emberek számára is
teljesen új megvilágításba helyezte a mozgáskorlátozottságot.
Soha nem akart vezető lenni,
és bár azzá vált, mindig is a küldetése volt neki az első.
Nem nevezte ki magát vezetőnek, senkit nem kért arra, hogy kövesse,
mégis sokan követték.
A síelők szemében Barry hagyatéka a Corbet's Couloir,
de annyi minden mást hagyott még ránk.
A Sí a végső határig a határok feszegetéséről szól,
és hogy néha muszáj megújulnunk.
Szerintem apa a természetéből fakadóan szerette feszegetni a határokat.
Elérte, hogy az emberek átértékeljék a mozgáskorlátozottságot,
és szerintem a világ nagyon sokat köszönhet neki ezen a téren.
Barry hagyatéka az, hogy a borzalmas balesetét
egy olyan csodálatos ajándékká változtatta át,
amelyből minden hasonló balesetet elszenvedő ember részesülhet.
Reményt ad nekik.
Olyan reményt, amit máshonnan nem kapnak meg.
5 ÉVVEL A BALESET UTÁN
Így visszagondolva kész őrület ez az egész.
Én… Egyszerűen csak hálás vagyok,
hogy most itt lehetek.
Az ember nem is tudja, mi mindene van, amíg el nem veszíti.
De nézzetek csak rám!
Gerincsérült vagyok, kerekesszékben élek,
mégis több mindent csinálok, mint a legtöbb ép ember.
Ilyen a mentalitásom. Csak teszem a dolgomat.
Nagyon féltem visszatérni ide.
Borzalmasan féltem.
Nagyon sok mindent vett el tőlem ez a hely,
és pont ezért akartam visszajönni ide, hogy újra teljesnek érezhessem magam.
Be akarom zárni ezt a kört, nem akarok többé emiatt szenvedni.
„Lehetséges-e bármi jót kihozni ebből a balesetből?
Mi lenne, ha ugyanoda mennék vissza síelni,
ahol az életem gyökeresen megváltozott?
Vajon az új erőt adna?”
Szerintem ezek a kérdések sarkallták Trevort arra,
hogy a legmagasabbra tegye a lécet.
Trevor egyik legfőbb célja az volt, hogy ő legyen a legelső ember,
aki monosível dupla hátraszaltót csinál.
És úgy döntött, hogy a Vail Passen csinálja meg.
Azt mondta: „Anya!
Ez…
az én hegyem.
Itt tört el a gerincem, de visszatérek,
és felülkerekedek
a sérülésemen.
Felülkerekedek a történteken.
Összeszedem magam,
és visszatérek, anya.
Visszatérek.”
6 ÉVVEL A BALESET UTÁN
Ügyes vagy, szívem. Büszke vagyok rád.
Nézd csak az ugratót, anya!
Istenem!
Trevor!
Jesszus!
Most szórakozol? És hová fogsz érkezni?
Atyaisten, Trevor!
Ott van az ugrató.
Srácok, két perc múlva mehet
Trevor sebességtesztje.
Ti segítsetek Trevornak felkészülni,
addig én keresek egy jó helyet, ahonnan felvehetem.
- Nyomd bele! - Egy, kettő, három!
Melyik részéről akarsz majd ugrani?
Te mi alapján döntöd el, hogy a perem melyik részéről ugrasz?
Én az alapján, hogy hová akarok érkezni.
Az a terv, hogy amikor elérem a peremet…
Csak így… És így maradok,
mert így látom, hogy elég ideig…
A levegőben maradsz-e.
Szerintem azzal nem lesz gond, de inkább biztosra megyek.
- Jó lesz az. - Jól van. Készen állok, tesó.
HŐSÖK
A sérülésed egy klassz dolog.
Van benne valami misztikus hősiesség.
Szeretnél hőssé válni?
A helyzet az, hogy nincs más választásod.
A múlt egyszer már megfosztott az élettől,
de te átestél a tűzkeresztségen,
leküzdöttél minden akadályt,
és most hőssé válva készen állsz,
hogy egy még teljesebb emberként születhess újjá.
Mi kétszer születünk meg.
Mi testesítjük meg
az emberiség legnagyobb félelmeit, és a diadalhoz fűzött reményeit.
A hősök útját járjuk, és erről az útról nem térhetünk le.
A diadalunk mások számára a hősies küzdelmünk bizonyítéka,
viszont számunkra ez a hősies küzdelem a diadalunk záloga,
hiszen számunkra ez az egyetlen módja a túlélésnek.
Berman vagyok. Mi a helyzet? Jelentést kérek.
Még az ugrásra készül.
Szólj, amikor indulhat a 30 másodperc!
- Oké. - Készen állsz?
Harminc másodperc az indulásig, öt másodperctől indul a visszaszámlálás.
Sikerülni fog.
Idefent mindenki készen áll.
Vettem.
Mi is készen állunk.
Lent is mindenki kész.
Idefent mindenki kész.
Hajrá, tesó!
Jól van.
Öt másodperc az indulásig.
- Öt, négy… - Nyomjuk, öcsém!
…három, kettő, egy, indulás!
Három, kettő, egy.
Ez az!
Igen!
Szép volt, Trevy!
Az előbb elsírtam magam.
- Büszke vagyok rád. - Te jó ég!
Legyőztem, anya!
- Legyőzted! - Legyőztem!
Még egy tipp, egy utolsó jó tanács, egy búcsúzó gondolat.
A kalandjainkat nem mindig mi választjuk meg.
A legjobb kalandok váratlanul találnak ránk.
A mozgáskorlátozott életnek van egy trükkje.
Próbálj meg mindenre kalandként tekinteni!
Mindig keresd azokat a dolgokat, amik kalandossá teszik az életed!
A bizonytalanságot, a kockázatot,
a gazdagságot, az örömöt,
a mérlegelést és a bátorságot.
Önmagunk és mások számára is mi testesítjük meg
a sorscsapásokat és az azoktól való félelmet.
Ha ezt a nézetet erősítjük, az csak szimpátiát és szomorúságot szül.
Viszont ha bátran haladunk előre,
azzal inspirálhatunk
mindenkit.
Ne félj attól, hogy másokat inspirálj!
A világnak nagy szüksége van erre.
Nekünk pedig arra van szükségünk, hogy másokat inspiráljunk.
Ez a mi ajándékunk a világnak,
ami egyúttal a világ ajándéka is
nekünk.
Mindenkinek,
épeknek és mozgáskorlátozottaknak egyaránt
meg kell ragadniuk a lehetőségeket.
Barry Corbet,
Lookout Mountain, Colorado, 1980.
Készült Barry Corbet (1936-2004) emlékére,
és mindazok tiszteletére, akik a gerincvelő-sérülésük után
képesek voltak megújulni.
Miután visszavonul a profi síeléstől, Trevor szeretne majd ismét megújulni,
hogy motivációs előadóként másokkal is megoszthassa a történetét.
Ha szeretné támogatni
a maradandó károsodást elszenvedő mozgássérültek megújulását,
látogasson el a www.highfivesfoundation.org weboldalra!
A feliratot fordította: Vécsey Ádám