Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
FORTELLERSTEMME FRA BOKEN "OPTIONS"
SKREVET AV BARRY CORBET I 1980
EN HISTORIE
En gang
ble en person alvorlig skadet.
Faktisk så alvorlig
at personen fikk motorisk lammelse
og tap av mange selvfølgelige kroppsfunksjoner.
I tillegg
sto den skadde overfor et helt liv i rullestol,
opplevde katastrofal forstyrrelse av personligheten,
ble svært redd for forholdet til familie og venner i fremtiden,
og hadde ingen støtte.
Ett dilemma var åpenbart.
Å takle eller ikke å takle det.
Å takle det var å jobbe, leke, leve og elske som om ingenting hadde skjedd.
Men noe hadde skjedd.
Vi er de ryggmargsskadde.
Vi er alle hardt skadet.
Og mange av oss vet ikke hva vi skal gjøre for å leve slik.
Derfor er det veldig bra
at verden er full av mennesker med slike skader
som har taklet det,
og er glade for å takle det,
og som gir til menneskeheten
like mye som de tar.
FIRE ÅR ETTER SKADEN
Velkommen til toppen av Corbet's Couloir.
Det er helt fantastisk her oppe.
Å stå på ski i Jackson, er å se seg rundt i dalen
og på fjellene, og tenke: "Jeg er fremme."
Du kommer ut av vognen, og da ser du
at dette stedet er nydelig.
Det er virkelig spesielt å være en del av dette.
Corbet ligger ved Jackson Hole fjellskisenter.
En av de mest ikoniske bakkene på noe fjell.
Dette er et fantastisk sted.
Det kåres og nevnes jevnlig
som en av de bratteste og mest ekstreme bakkene i USA,
kanskje i hele verden.
Det er 24 utøvere som deltar.
Løpet består av to runder.
De trenger ikke å ta begge om de ikke vil.
Det er ni kvinner og femten menn i dag.
De er både ski- og snowboardkjørere.
Alle deltakerne konkurrerer blandet.
Kvinner og menn er atskilt, ski- og snowboardkjørere går sammen.
Det er ingen dommere. Utøverne dømmer konkurransen.
Vi kommer i gang.
Vi går til toppen av bakken. Vi er klare.
Kings & Queens of Corbet's.
Dette skiløpet i Corbet's
foregår på Jackson Hole skisenter.
Det er en ski- og snowboardkonkurranse
som vil tøye grensene.
Dette er ikonet på Jackson Hole skisenter.
Det er som Everest for mange ski- og snowboardkjørere.
Taubanen stiger 1000 meter opp på 12 minutter.
Du kommer opp og ser over kanten på klippen.
Der henger det en snøkant utover.
Du passerer Corbet's og du ser på den, og du bare: "Hva i…"
Bakken ser veldig fæl ut.
Det er store kampesteiner. Superskarpe steiner.
Det er så bratt at når du ser ned,
ser det ut som om du står i andre etasje i en bygning.
Innenfor dette dødelige klippeområdet
er det én vei gjennom, og det er Corbet's Couloir.
Det er ekte.
De som sier de er gode skiløpere,
kan du ta med til kanten på Corbet og si:
"Vil du stå på ski her?"
Nesten alle sier:
"Nei, ellers takk."
Jeg hadde aldri sett fyren før.
Jeg visste ikke hva greia var. "De skal…
Han skal vel se på."
Når jeg kommer til den…
Jeg så ham snakke med noen folk,
og skjønte at han skulle konkurrere.
Jeg bare: "Ok, kult."
Så blir jeg satt til å dytte ham opp bakken.
Da jeg så hvor langt opp han ble dyttet
før han skulle stå ned,
tenkte jeg: "Å, han skal virkelig kjøre på."
Trevor og jeg snakket på telefonen før konkurransen. Han sa:
"Jess, jeg skal gi alt ut fra kanten på Corbet."
Jeg sa: "Ok. Hvor langt tenker du å komme?"
Han sa: "Minst 30 meter." Og jeg sa:
"Ok."
Skjønner du?
Det kan hjelpe om jeg gir deg en dytt.
Jeg er idrettsutøver og tenkte: "Det hadde vært så kult!"
Bare: "Kjør på."
Jeg er arrangør,
og jeg sa: "Hva skjer om noe går galt?"
Det kan gå veldig galt for alle.
Folk har brukket ryggen i Corbet-bakken
etter å ha trillet ned fjellsiden.
Jeg var veldig nervøs.
Han hadde nettopp fått en stor ryggmargsskade.
Skulle jeg la ham delta i konkurransen
og kanskje se ham dø underveis?
Jeg hadde mine egne personlige tvil.
Jeg ville gå bort og snakke med ham
og gi ham min vurdering.
"Skal jeg prøve å snakke ham ut av det nå?"
Jeg sa: "Bakken er ganske heftig.
Kan du klare det?"
Han så meg rett i øynene uten å nøle
og sa: "Jeg klarer det."
"Greit.
Kan jeg hjelpe?"
Hei, Travis.
Det er den jeg skal treffe.
- Den? - Ja.
- Jeg kan hjelpe deg å få fart. - Greit. Takk.
Når du tar fart inn i Corbet-bakken, er det helt blindt.
Han ser ikke det Travis og de andre utøverne kunne se,
fordi han sitter bakoverlent.
Trikset er bare
å komme hit og se ut på fjellet.
Jeg vil lande rett der.
- Skjønner du? - Ja.
Her. La meg gi deg en full…
Ser du ski- eller snowboardkjørere
flytte seg rundt før de kjører, ser du at alle går bort til kanten
og går tilbake.
Gå bort til kanten.
Se ned på landingen. Gå tilbake.
For du vil ikke bli overrasket av synet i lufta.
Jeg gir deg fart.
Jeg passer på at du ikke går over, men fart er bedre.
Travis dyttet ham og stoppet ham helt på kanten.
Hele greia virket ganske upassende.
Jeg så på at Trevor øvde på utspringet,
og jeg ble bare mer og mer nervøs.
Det var tydelig at han ville treffe
rett på i full fart.
Alt var klart. Han skulle til å kjøre ut.
Tre, to, én, kjør!
Han pekte skien nedover.
Jeg syntes han var treg.
- Jeg tror… - Godt forsøk.
- Mer fart. - Enig.
Mye mer fart.
Jeg trenger enda mer fart.
Ja visst. Greit.
Det førte liksom til at den kollektive angsten økte igjen.
"Å faen. Ok."
"Nei, han klarer det."
"Ok, kanskje."
Vi plasserte ham på et startpunkt som var enda høyere.
Antakelig høyere enn noen andre.
Jeg husker at jeg sa noe sånt:
"Trevor, er du sikker på at du vil gjøre dette?"
Ni av ti ganger
når noen ikke tror at de kommer til å klare det,
klarer de det ikke.
Og så…
- Sikker på at du vil det? - Ja.
Jeg tenkte virkelig: "Jeg må gjøre dette."
Det er helt stille.
Jeg er der nede med assisterende driftssjef
og vår risiko- og sikkerhetssjef.
Og jeg er nervøs.
Alle ser på den enkleste ruten,
og jeg tenker: "Nei, han kommer til å gå rett ut."
Hva tror du?
Husker ikke hva jeg sa, men det var noe sånt:
"Ha det gøy" og kanskje: "Vi sees etterpå."
Det var faktisk: "Sees etterpå,
etter denne banebrytende handlingen du skal gjøre."
Han stilte seg opp.
Telte ned.
Tre, to, én, start!
Resten er historie.
Herregud.
Ja!
Det var helt vilt.
Ja, kompis!
Ja!
Jøss.
Alle ville bare ta på ham.
Bare for å ta del i magien som nettopp skjedde.
FULL CIRCLE - POSTTRAUMATISK VEKST
Hvordan fikk Corbet-bakken navnet sitt?
Minn meg på det, for…
Var det han som kjørte der først?
Folk glemmer vel over tid.
Det er mange myter om Corbet's Couloir
i Jackson Hole-samfunnet,
men jeg vet ikke mye om Barry Corbet.
Jeg vokste opp med å stå på ski der,
men vet ikke hva som skjedde med Barry.
Vil du ha den ekte historien, eller den vi lagde?
Jackson Hole var…
Vail virket bra til vi så Jackson Hole.
Det var virkelig et vakkert, sjarmerende sted.
Jeg traff Barry i august 1959.
Da jeg møtte Barry,
var han skilærer på byåsen om vinteren.
Paul McCollister, som startet skisenteret, var en venn av Barry og meg.
Dagen jeg dro opp med Paul og Barry var helt nydelig,
med blå himmel og gnistrende snø.
Og vi så på vurderingsområdene
og hadde piknik og så opp på det som ble Corbet's Couloir.
Og Barry så på den og sa: "En dag skal noen kjøre der på ski."
"En dag skal noen stå på ski der."
"Noen kommer til å stå på ski der."
Og siden den gangen har bakken hett Corbet's Couloir.
Jeg visste ikke om alle bragdene hans
før noen sa: "Vet du hvem du snakker med?"
Jeg sa "Ja, Barry Corbet." "Vet du om ham?"
Han var et usedvanlig menneske.
Han var først til å bestige Mount McKinley.
Han besteg de høyeste og nest høyeste toppene i Antarktis,
Mount Vinson og Mount Tyree.
Blant flere andre, for å si det sånn.
Ja. Han var definitivt en veldig tøff fjellklatrer.
Han var rett og slett Camel-mannen.
Han kom aldri unna det bildet. Det er overalt.
Jeg har et på badet her.
Jeg møtte Barry på Mount Everest.
Hovedmålet med ekspedisjonen
var første amerikaner på Everest. Det var ikke for å klatre en ny rute.
Men Barry og jeg hadde samme lidenskap
for å gjøre noe nytt på fjellet.
De fleste klatrere vil ha en første bestigning,
og West Ridge var akkurat det. Det var det største fjellet i verden,
og den delen av det var ikke besteget.
Da toppen skulle bestiges,
sa Barry: "Det bør være Hornbein og Unsoeld.
Dere er nesten over åsen, og jeg kommer tilbake en dag."
Og Barry dro masse opp til neste leir
mens de gikk videre opp til toppen.
Første bestigning av vestkammen.
Jeg vil, på vegne av alle i De forente stater,
uttrykke vår store takknemlighet
for denne store innsatsen fra våre medborgere.
Vi ønsker stolt disse mennene velkommen til Det hvite hus.
Han var veldig kreativ.
Fjellklatring var lidenskapen hans,
men han trengte noe mer.
Og film var det som ga ham noe mer.
Barry kom tilbake fra Everest og sa: "Ta kontakt.
Vi kan samarbeide om noen filmer."
Vi lagde første Jackson Hole-film.
EKSTREMSKI I JACKSON HOLE
De to ikoniske skifilmene vekket min interesse for fristil.
Ski the Outer Limits
og The Mobius Flip.
Barry gikk opp dit, og de tok de første store saltoene i bakken.
Og det gjorde mange begeistret, for ingen var klare til å stå på ski der,
eller ta salto der.
Karrieren vår startet.
Dette er yttergrensene.
En tur i fritt fall.
Han tar igjen skyggen sin.
Det er poesi i måten det er filmet på og det fortelleren sier.
Og de gjorde ting som ingen i verden hadde sett.
Det ga barn som meg, og barn verden over, fantasi til å tenke:
"Ja, jeg vil gjøre det. Jeg vil fly.
Jeg vil stå på ski i yttergrensene."
Det som var umulig i går, er dagens grense.
I morgen er det vanlig.
- Er det ham? - Hva skjer?
Klarer du det?
Der er du og Ashley.
Med moren hans.
Dette er et flott bilde.
- Jeg og Ash. - Der er Trevor.
Med faren sin.
- Drakten hans… - Athlete's Corner.
Athlete's Corner bak.
Sportsbutikken min far hadde.
Mamma og pappa.
Og så ble det en skateboard- og snowboardbutikk.
Trevor elsket snowboard.
Du så bare et bredt, hvitt smil
i skibrillene da han var liten.
Han ville ikke engang gå inn og spise.
"Nei, en gang til."
I oppveksten var foreldrene mine travle
med å drive butikkene
og trene til maraton.
Foreldrene mine var fraværende.
Jeg drev to forretninger. Jobbet tolvtimersdager.
Seks dager i uken.
Det var veldig utfordrende. Det var mange utfordrende øyeblikk.
Foreldrene mine ble separert omtrent da Trevor var fem år.
Følelsesmessig tok Trevor skilsmissen og at moren min dro
veldig tungt.
Fra vi gikk i tredje eller fjerde klasse,
flyttet vi sikkert hver sjette måned.
Vi hadde lite penger,
så vi leide ut det tredje rommet for å få inn husleie.
Ser ganske bra ut.
Det ser ryddig ut, og det er pyntet og greier.
Ser ut som en familie bor der.
Vi bodde kort tid i forskjellige hus.
Det var alt jeg kjente til.
Jeg visste ikke hvordan normale familieforhold så ut.
Han fikk ikke mye støtte fra familien på videregående.
Han var som en bror for oss. Han dro mellom husene
og sov på sofaen. Vi var ikke på ungdomsklubben,
så vi ruset oss på alkohol eller annet.
Først visste jeg ikke at Trevor misbrukte smertestillende.
Men så sa han: "Mamma, jeg sliter med noe.
Jeg har et problem.
Jeg tar piller fordi jeg er veldig deprimert."
Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre på den tiden.
Jeg kunne ikke søke på skolen i Keene.
De ville ikke ha meg. Jeg kunne ta offentlig college,
men hadde ingen retning i livet.
Hvor skulle jeg bo og jobbe?
Da jeg vokste opp i Keene, ville alle flytte vekk etter videregående.
Det var ingenting for Trevor her.
Og da flyttet Ashley til Colorado.
Da han så at Ashley flyttet,
og så hvor bra Ashley hadde det i Colorado
med fjellene og snowboardkjøring,
sa han bare:
"Jeg stikker." Ashley ba ham få seg rørleggerjobb.
Trevor dro til Colorado og sa: "Dette skal jeg gjøre.
Jeg skal bli rørlegger og få rørleggerlisens."
Det var like før han skulle dra
da ulykken skjedde.
MAI 1968
Barry hadde filmet ferdig Ski the Outer Limits.
Vi fikk kontrakt om å filme
møtet i det internasjonale skiinstruktørforbundet i Aspen.
Jeg husker tydelig at han skulle opp dit,
og så ble jeg veldig nervøs. Noe plaget meg.
Jeg stirret på telefonen i to eller tre timer,
og den ringte.
"Det har skjedd en forferdelig ulykke. Det er Barry."
Pappa snakket aldri om hva som skjedde.
Mamma snakket heller ikke om det.
Det var ganske mørke dager.
Folk ville ikke huske på det.
Barry filmet skiløperne. Det var midt på dagen,
så ujevnhetene i terrenget var ikke helt tydelige for piloten.
Alt skinte i sollyset.
Barry hadde løsnet setebeltet
så han kunne lene seg ut
på siden av helikopteret og filme.
Helikopterpiloten stusset en knaus
og begynte å vingle.
Og underveis røk setebeltet til Barry
så han falt mot døren og videre ut.
Vi var livredde for at Barry kom til å dø.
Vi trodde han var død.
De fraktet ham til Denver, til Craig sykehus.
Og de holdt ham i live.
Jeg besøkte ham da han var på sykehuset.
Han hadde albuekrykker.
Han ba meg ta dem med, så jeg gjorde det.
Jeg husker at en sykepleier så på dem og sa:
"Han kommer aldri til å bruke dem."
Det var da livet hans med paraplegi begynte.
5 ÅR ETTER SKADEN
Dette er første gang jeg er her siden ulykken.
Jeg var virkelig redd for å komme tilbake hit.
Dette stedet er viktig for rekonvalesensen.
Å få avslutning, føle meg ok og akseptere skaden min.
Jeg mistet alt her oppe.
Jeg trenger å være her oppe
for å gå videre og oppnå målene mine.
Et av de målene er å stå på ski her i Vail Pass.
15. NOVEMBER 2014
VINTERDEKK PÅBUDT
Dagen Trevor ble skadet,
dro broren min, Trevor og jeg til Vail Pass.
Vi parkerte bilen,
tok frem utstyret
og begynte å gå langs snøskutersporet.
Vi gikk opp 100-150 meter.
Vi så en fyr komme ned på snøskuter. Han stoppet
og sa at det var et hopp lenger opp.
Vi kom til hoppet, og det var ikke så stort.
Jeg var ikke redd for at vi ikke skulle klare hoppet.
Jeg kjørte først.
Så broren min.
Trevor kjørte til sist.
Det var kveld og mørkt.
Jeg kjørte ned
og traff et hjulspor.
Og jeg så ham.
Straks han gikk ut fra kanten, hadde han en rar vinkel.
Jeg fløy gjennom lufta som Supermann.
Jeg ville ikke lande på nakken. Så jeg bøyde meg og landet på ryggen.
Brettet og støvlene trykket seg sammen som en taco, og jeg hørte et høyt smell.
En person ringte meg.
Jeg solgte en bil.
Jeg var midt i forhandlingene,
og da tok jeg aldri telefonen.
Jeg svarte tilfeldigvis.
"Trevor er skadet. Han kjenner ikke tærne sine."
Jeg sa:
"Få snakke med Trevor.
Trevor, kom deg opp.
Ikke lat som dette."
Han sa: "Jeg kan ikke bevege tærne."
Jeg husker at jeg lå der.
Jeg tenkte på kjæresten min,
min søster, å si det til foreldrene mine og sjefen min.
Å ikke være rørlegger mer.
Ikke gjøre det jeg elsker igjen.
Og jeg så på føttene mine, og jeg visste det med en gang.
Vi ringte redningstjenesten. De skulle sende noen.
Men stormen var kraftig på det tidspunktet,
så de sa at det ville ta minst en time,
og en av oss måtte møte dem.
Adrenalinet begynte å avta, og ryggen begynte å verke veldig.
Tiden gikk sakte.
Jeg var redd ingen skulle finne meg. Jeg var redd jeg skulle fryse i hjel.
Ingen kom for å redde meg.
Fra han krasjet til redningstjenesten ankom,
gikk det mellom to og tre timer.
Letegruppen gikk bare på truger.
Broren min ringte meg to ganger. "Trevor fryser.
Han har smerter." Jeg sa: "Vi kommer. Vi drar ikke fra dere."
Jeg husker at jeg tenkte: "Bare ikke lukk øynene.
Ikke lukk øynene."
Jeg var redd jeg ikke kom til å våkne igjen.
Hør her.
Noe vanskelig har skjedd med oss begge,
og ingen av oss liker det…
…tross det uforklarlige faktum at du vil møte mange
som sier at livet har blitt bedre av ulykkene.
Merkelig.
Til syvende og sist
kreves det ikke dyp tenking før en som har brukket rygg eller nakke
innser at store forandringer er på vei.
Og at ingen gir noen et valg om det.
En venn kjørte meg til sykehuset.
Da jeg kom dit, ventet vi. Og jeg spurte resepsjonisten…
Jeg sa: "Hei, vet du,
det kommer en gutt fra Vail Pass. Vet du når de skal komme?"
Hun sa: "Å, det er kode sånn og sånn.
Det er ganske alvorlig.
De er nok her om halvannen time."
Jeg sa: "Ok, jeg venter bare.
Kan du si fra når han kommer?"
Og jeg husker
at da han kom dit,
så jeg ham,
og han tok hånden min. Jeg så på røntgenbildet,
og han sa: "Det kommer til å gå bra.
Glad i deg."
Jeg husker ikke at jeg sa det til henne
eller at jeg tok hånden hennes og sa at det kom til å gå bra.
Men jeg ble tårevåt av å høre det nå.
Og, du vet…
Jeg viser henne hver dag at det kommer til å gå bra. Og familien min.
Og folk som er glade i meg, eller mine nærmeste.
Det som skjedde er dritt, men det kommer til å gå bra.
Og jeg føler at jeg beviser det hver dag.
Å se Trevor på sykehuset,
at han bare lå der, var veldig vanskelig.
Det var hardt for meg å se gutten min knust.
En forelder
vil aldri at noe sånt skal skje med barna sine.
Og jeg var redd for hvordan fremtiden hans ville bli.
Jeg knuste T11 og T12 i ryggraden. Jeg punkterte ryggmargen
og ryggen ble forvridd 90 grader inn i magen.
Jeg har to stenger på 30 cm og 12 skruer i ryggen.
De sa til meg: "Det er ikke mulig.
Du kan aldri bevege deg igjen,
eller gå igjen, eller noe sånt."
På Craig-sykehuset er det vanligste spørsmålet…
…"Kommer jeg til å bli frisk?"
Det er folk som havner på sykehuset
som føler at livet deres er helt over.
Greit, tær. Beveg dere.
Beveg dere.
Beveg dere, tær.
Kom igjen. Beveg dere, tær.
Beveg dere, tær.
Kom igjen, stortær. Det går.
Dette er en familiesak.
Forskningen viser at folk med et bedre støttesystem
og nære familiebånd, får det bedre.
Vi var litt fraværende på den tiden,
og jeg tror
jeg var ganske lukket.
Jeg trakk meg unna når jeg var sammen med ham.
Moren min slet med å se på da Trevor fikk fysioterapi.
Hun sa "Jeg kan ikke være her," og reiste seg og gikk.
Jeg tror det var vanskelig for Trevor.
Når du er på et rehabiliteringssenter,
teller hver eneste dag. På Craig
er det nesten 100 personer med lignende skader,
og alle har ulike utfall.
Men alle kjemper sammen for å få det beste utfallet for hverandre.
Det tar seks måneder til to år før nervene gror.
Målet vårt var at jeg skulle kunne gå.
Kom igjen.
Det er vanskelig å gjøre det.
En dag av gangen.
Jeg tror det var første gang jeg virkelig så Trevor
motivert til å gjøre noe.
Han så etter nye måter å utfordre seg selv på hver eneste dag.
Ja, det er venstre bein. Ser du?
Nå kan jeg løfte det også. Klar?
Det er så langt jeg får det, men venstre bein er ok. Stopp kamera.
Jeg brukte alt jeg lærte fra sport som barn.
Jeg sa: "Hvordan kan jeg gjøre dette til et spill?"
Jeg møtte Trevor for første gang på Craig sykehus.
Terapeuter sa til meg:
"Han her er i femte gir.
Det er for tidlig. Han må være i andre gir."
Og: "Hvordan bremser vi ham?"
Skjer, kamera?
Vandrer inn i solskinnet.
En vanlig ting som skjer ved en ryggmargsskade,
er at første mål folk setter er: "Jeg vil gå."
Og ja, vi vil alle gå.
Men rehabilitering må bygges på mindre mål.
Hva skjer hvis det er ditt eneste mål og det ikke går i oppfyllelse?
Du bør være advart
om at mange syns den første månedene etter utskrivningen
er de vanskeligste av alle.
Tøffe tider.
Institusjonen pottetrente deg
og lærte deg bevegelighet,
men ble også din beskyttende mor
som elsket deg på tross av dine feil,
virkelige eller innbilte.
Den behagelige tilflukten kan være tung å forlate
for å møte de skarpe kantene i det virkelige liv.
Spør deg selv om du vil leve eller dø.
Mange med ryggmargsskader
har sagt at de har vurdert selvmord,
oftest like etter ulykken.
Alle var selvsagt
ennå i live da jeg traff dem.
En måned etter at Trevor kom ut av Craig sykehus,
nådde han et bunnpunkt.
Mamma fortalte meg at Trevor kjørte av veien med vilje.
Hun var veldig bekymret.
En stund var jeg veldig nervøs for fremtiden hans,
for jeg visste at han kom til å trenge smertestillende.
Jeg var bekymret
for at han ville falle tilbake til å bruke reseptbelagte medisiner.
Pillene gjorde meg nummen mot mye av livet.
Jeg prøvde bare å glemme alt jeg pleide å kunne gjøre.
Og da jeg begynte å bruke dop og feste,
følte jeg meg bare nummen.
Jeg brydde meg ikke om noe lenger.
Vi var oppriktig bekymret for ham.
Jeg var ikke lenger involvert. Foreldrene mine hadde dratt hjem.
Han hadde ingen andre.
Jeg endte med å flytte hjem til Max
og bodde på sofaen hans i et par måneder.
Dette huset var ikke ment for noen med et handikap,
særlig ikke et som involverer en rullestol.
Det eneste badet var i andre etasje.
Annenhver dag klatret jeg opp trappen et trinn av gangen på rumpa,
bare så jeg kunne gå på do.
Jeg var definitivt ikke i god stand.
Jeg tror det var bunnpunktet mitt.
Det var nok den tøffeste tiden for ham mentalt.
Han sa: "Jeg skal gå igjen."
I realiteten var ikke situasjonen sånn.
Han kunne jobbe så mye han ville
frem mot målet om å gå igjen,
og det kom ikke nødvendigvis til å skje, uansett hvor hardt han prøvde.
Realitetene kom, og han var ikke tilpasset dem ennå.
Hvordan skal du forsørge deg selv? Hvor skal du bo?
Rørleggingen gikk veldig bra,
men etter ulykken kunne han ikke bli rørlegger.
Hva gjør man da?
Det var en stor bekymring for meg. Enorm.
Snakket du med ham om det, eller?
- Ja. - Hvordan gikk det?
Ikke bra i det hele tatt.
Det var ingen enkel start.
Det var vanskelige tider
da Barry prøvde å få orden på ting.
Han kunne ikke stå på ski eller klatre.
Han kunne ikke gjøre noe.
Han var fratatt kjernen i livet sitt.
På 60-tallet var det demotivasjon mot å være i samfunnet.
Folk følte virkelig at livet var over.
Et traume er en forandring.
Livet er forandring.
Og hvis du ikke utvikler deg med den endringen,
forblir du stillestående
og statisk. Og sånn var ikke Barry.
Barry var selve symbolet på fleksibilitet.
Pappa var fantastisk sånn.
Han gikk inn i ilden og kom ut smidd på helt nye måter.
Han fant alltid en måte å finne styrke
og fant måter å takle omstendighetene på.
I 1980 ga faren min ut en bok som het Options.
Han ville intervjue folk over hele landet som hadde ryggmargsskade.
Boken samlet historiene til alle disse menneskene
sammen med hans historier.
Jeg pleide å gi denne boken til pasientene mine,
og jeg sa: "Når du har lest noen av fortellingene,
la oss snakke sammen.
Vi ser hvordan dette hjelper deg å gjenskape hvem du er og hvor du skal.
Han skrev bokstavelig talt boken
om å leve og trives
med en ryggmargsskade.
Den fikk stor betydning for folk.
Den fikk stor innflytelse
for starten på utgivelser av tekster om funksjonsnedsettelser
og hvordan det er å leve
og trives med ryggmargsskader.
Samtidig med Options
skapte han to tilhørende filmer,
Changes og Outside.
Jeg ville vise nylig skadde
hvordan folk med gamle skader lever i tre år, fem år,
ti, tjue eller så mye som 35 år etter ulykkene.
Jeg ville besøke folk landet over.
Folk med skader som mine, og mye verre,
og se hvordan de hadde det.
En reise hadde begynt.
En reise for å finne USAs ryggmargsskadde.
Han traff mange som hadde gjort utrolige ting
tross ryggmargsskadene de hadde.
Fellestrekkene var at hver eneste person
måtte gjenskape seg selv for å ha et kreativt, meningsfullt liv.
Jeg tenker at før jeg fikk paraplegi, kunne jeg gjøre 10 000 ting.
Og nå er det 9000.
Jeg kan enten tenke på de tusenvis jeg har tapt,
eller fokusere på de 9000 jeg har.
Poenget er jo at ingen av oss i løpet av livet
kommer til å gjøre mer enn to-tre tusen uansett.
Jeg vil ikke si deg at livet blir lettere
eller valgene enklere,
eller at ryggmargsskader er positivt
for noens mentale eller fysiske helse,
for det er ikke sant.
Men jeg vil si deg
at denne store ubeleiligheten kan gjennomleves.
Du kan leve, elske og le med den,
overvinne og dele den,
overvinne den og ikke ha mangel på valgmuligheter.
Du har mange muligheter.
Du kan klare deg bra om du velger det.
Fremtiden,
samme hvor utenkelig,
er din.
Jeg har hørt utallige personer
si: "Ryggmargsskaden var en åpenbaring.
Da begynte jeg å prioritere livet igjen.
Hvem er jeg?
Hvem er jeg nå?"
Jeg var Trevors første skiinstruktør
ved sportssenteret i Crested Butte
da han kom dit med Craig sykehus i februar 2016.
Trevors gnist og fryktløshet
skilte seg ut fra andre jeg har jobbet med før.
Han hadde mål før jeg visste navnet.
Første dagen snakket Trevor om sitteski i Vail Pass,
ta salto i lufta
og gjøre hopp.
"Hvor kan vi hoppe over denne?" og "Hva med den kassen?"
Vi tillater vanligvis ikke noe hopping,
men hver gang jeg så bort,
drev han og hoppet fra noe.
Den turen endret livet mitt.
Jeg bare: "Oi!"
Jeg ble gira. "Ok, hva er det neste?"
Og tenkte: "Kan jeg gjøre det?"
Han ble glad.
Det var første gang jeg hadde sett ham glad på lenge.
Jeg ble skadet på snowboard på fjellet
for omtrent halvannet år siden på Vain Pass-toppen.
Jeg satt der i tre og en halv time i snøstorm
fra klokken 16 til 19:30.
Så jeg tenkte aldri jeg kunne komme tilbake til der jeg er i dag.
Betydningen av å komme tilbake på fjellet,
kan ikke beskrives med ord.
Dette blir en stor del av livet resten av livet.
Jeg dro på den turen og skjønte
at jeg ikke vil vente hele livet mitt
på å se om jeg har en sjanse til å gå.
Jeg skal utføre og prøve meg på andre ting.
Posttraumatisk vekst er en persons evne
til å oppleve traumer
og gjøre det om til noe positivt for seg selv.
Hvordan kan tragedie
transformere seg til muligheter?
High Fives inviterte ham til en skileir i Lake Tahoe.
Det var der forholdet til Roy virkelig blomstret.
High Fives er en nasjonal veldedig organisasjon
der målet er å forhindre omfattende skader
og tilby ressurser og håp hvis de skjer i utendørssport.
Når High Five gir et stipend, må du sette mål
så vi ser hvordan tildelingen vår hjelper deg i utviklingen
og du kan fortsette å bedre livskvaliteten.
Trevors største mål da han begynte med sitteski,
var å komme med på Paralympics-laget.
Heia, Trev.
Bare fortsett.
I løpet av tre-fire måneder etter at han begynte å trene,
kjempet han om plass på laget.
Sølvmedaljen går til "Baby" Trevor Kennison fra USA!
Han flyttet til Winter Park og begynte på sin tredje vintersesong.
Så ville han slutte med skiløp.
Mange av oss lurte på hvorfor.
Jeg sluttet med skiløp fordi jeg hadde lyst til å hoppe
fra klipper og ramper og alt mulig annet.
Jeg ville kjøre ski over hele fjellet.
Trevor ga oss en liste med mål i søknaden,
og det var mer der enn bare Paralympics-laget.
Han ville ta salto fra en rampe.
Han ville hoppe ned i Corbet's Couloir og konkurrere i X Games.
Han ville ta sitteski i Vail Pass
og gjøre verdens første sitteski-dobbeltsalto.
Jeg sa: "Fortsett med skiløp.
Det er penger i det."
Men han ville gjøre sin greie. Han ville drive med frikjøring.
Min far, min søster og til og med Roy bare fniste
da jeg sa: "Det er dette jeg vil gjøre.
Jeg vil få sponsorer og leve av dette."
Jeg sa: "Vennen,
la oss få en solid karriere
og gå videre,
for dette er kortsiktig."
Hva var svaret hans?
Svaret hans til det var
å ikke si noe.
Jeg tenkte det var: "Drit og dra, pappa, jeg skal klare det."
Denne videoen tar skiverdenen med storm.
En sitteskiløper kjører ut fra fjelltoppen
i Jackson Hole i Wyoming.
Trevor Kennison bor i Colorado.
Bli med Kennison i bakken
og se hva han gjør med sin nye berømmelse.
Jeg sitter der og ser på ESPN…
Dette er Trevor Kennison, som ikke kan kjøre på ski
unntatt i denne innretningen…
Trevor Kennison? Det er sønnen min!
Pokker ta!
Alt endret seg etter Corbet.
Folk anerkjente meg.
Trevor gjorde større og større ting.
Hans vågale personlighet inspirerer andre,
uansett fysisk tilstand.
Jeg elsker å lære. Jeg elsker å presse meg og lære.
Ja visst, Trev!
Trevor begynte å sette en ny standard.
Han gjorde raske fremskritt på sitteski.
Herregud!
Dette er Trevor Kennison,
og han er her med oss i dag.
Han er proff. Du er ganske berømt nå.
Du har gjort store fremskritt de siste par årene.
- Ingen har gjort dette før. - Nei.
Har det påvirket deg?
De siste to-tre årene
har det gitt meg håp i livet og et ønske om fremdrift
og å leve livet fullt ut.
Han har alltid positiv innstilling.
Første gang jeg kjørte med ham, tok han et hopp på seks meter.
Jeg husker den dagen tydelig.
Han sa: "Jeg vil kunne ta hopp på 30 meter,
slik de gjør i X Games."
Nå over til X Games og en stor førsteutøver.
Trevor Kennison blir den første spesialutøveren
som tar det store lufthoppet.
Kom igjen!
En fortelling om ren vilje og besluttsomhet.
Han tøyer grensene og drar alt lenger.
Og han vil gjøre det igjen.
Trevor Kennison vil skape historie her nå.
Den første spesialutøveren som tar lufthoppet her i Aspen.
Rett ut fra hoppet og han har god balanse. Han går langt!
Å, så nærme!
Han kom til nederste linje og holdt ikke helt.
Går det bra?
Ja, bare i tilfelle.
Hvorfor kommer du? Oppfølging?
Nei, jeg skal ta en MR av ryggen.
Sitteski er en flott sport.
Som med alle former for ski,
når du begynner å gjøre det ekstremt,
øker risikoen også.
Når du står oppreist,
har du full støtdemping i knærne på omtrent 90 cm,
og du får mer ved å bøye deg fremover.
De beste sitteskiene har kanskje 15-20 cm demping.
Hvis du når bunnen av dempingen,
overføres støtet rett til ryggraden.
Det kan knuse en ryggskive.
Jeg og flere andre
har fått sekundære ryggskader av sitteski.
Det kommer av at man når bunnen av dempingen.
Jeg må være en forelder.
Hoppene.
Det plager meg.
Han kan komme ned og lande på nakken, og…
Trevor kan dø.
Å, fanken.
Mål kommer i to former.
"Ta en dag av gangen"-mål.
Og de målene vi skimter langt inne i fremtiden,
som vi jobber frem mot med lidenskap.
Målene dine kan åpne dører for deg.
Du trenger ikke gå gjennom dørene…
…men de gjør det lettere hvis du møter veggen.
Går det bra?
Så velg deg et mål.
Finn på et.
Velg noe du ikke har gjort, men kan gjøre, og gjør det.
Å identifisere realistiske mål er nøkkelen til all rehabilitering.
Ingen mål,
og du får ingenting.
Har du kjørt på denne rampen før
i denne parken?
Nei. Men jeg skal det nå.
Fem, fire, tre,
to, én.
Trevor starter.
- Hele dagen, mann. - Hele dagen.
- Visst pokker. - Perfekt.
Kan noen ringe ned og se om jeg kan ta salto på den nå?
Se hva du vil gjøre.
Trevor sier: "Vær klar for saltoen."
- Si fra på ti sekunder. - Ti sekunder.
Greit, ti sekunder.
Kom igjen, kompis. Ja.
- Ti sekunder. - Kjør.
Fem, fire, tre,
to, én.
Kom igjen!
Kom igjen, for faen!
Kom igjen!
- Herregud! - Kom igjen!
Det var så lett.
Helt sjukt.
- Det var sjukt. - Takk.
Bra jobba. Du var helt konge.
Helt vilt. Tre år siden, og skiløp,
og så Ashley, Roy og pappa som lo meg opp i ansiktet.
Og så gjør jeg det faktisk.
Jeg hadde en idé, jeg vet ikke for hvor lenge siden,
kanskje et år, men jeg sa det til folk,
og folk sa: "Å, ja, det er en ganske…
Det er en ganske sprø idé."
Umulig drøm.
Men den blir til virkelighet.
Jeg får drømmen til å oppfylles.
Det er ganske kult.
- Mer enn ganske kult. - Det er vilt at…
Kanskje vi setter boksen det i morgen.
Vi tar salto ned på boksen.
ETT ÅR SENERE
Den er omtrent 60 cm større enn i fjor.
Hvorfor er du nervøs?
Jeg skal hoppe fra en rampe.
Mellom to ramper.
Jeg dedikerte meg ikke.
Det er vilt, altså.
Men hvor landet jeg?
Du landet rett ved de oransje prikkene der til høyre.
Jeg skal ta en til. Samme fart, men litt hardere.
Jepp.
Det var så flott.
Det er sånn jeg vil lande fra rampene, denne veien.
Sånn ja. Sett den inn.
Så mye er utenfor din kontroll på den skinnen.
- Ja. - Det er…
- Det er så heftig. - Ja visst.
- Du landet på ti centimeter. - Jeg vet det.
Dette blir det skumleste hittil i livet.
Skremmende, men jeg føler meg komfortabel.
- Skjønner du? - Ja.
Når jeg kommer meg på skinnen, må jeg klare saltoen.
Jøss, gutter.
Jeg er jækla nervøs.
- Ok, vi gjør det. - Ja, Trev.
Ok, vi gjør det.
- Ja, Trev. - Starter.
Kom igjen, for faen!
Herregud!
Ja, baby.
Fy faen!
Herregud.
Jeg klarte det!
Kom igjen!
Jeg har drømt om å gjøre dette i to år.
Jeg tok salto på rampen i fjor, og nå ett år etter.
Jeg kjørte på.
Det er en av de beste følelsene.
Kom igjen!
- Du! - Helt på bunnen av skien.
Takk for hjelpen, alle sammen.
Pappa gjenskapte seg selv på mange vis.
Han kunne ikke stå på ski mer etter ulykken.
Han kunne ikke klatre mer.
Han søkte nye utfordringer.
Tidlig på 70-tallet
filmet pappa The Edge med Roger Brown.
De var flere uker i Grand Canyon.
Ingen med paraplegi hadde prøvd kajakk.
Han filmet fra en stol og plutselig slo det ham:
"De bruker bare overkroppen.
Det er det jeg har. Jeg skal prøve det."
Han lærte det tross advarslene fra folkene på Craig,
om hudskader, liggesår
og at han kunne dø på elven.
Beina hans var lammet,
og kajakkteknikk handler mye om hoftene.
Hvis du velter, må du vri på hoftene
og padle samtidig
på en av sidene for å få deg selv opp.
Det var et tidspunkt der han nesten døde på elven
fordi han ikke klarte å rulle skikkelig.
Barry brukte flere måneder med de beste instruktørene
og fant en måte å gjøre en eskimorull med kajakk.
Han utviklet manøvrer.
Han fikk til å feste tre kajakker på siden av bilen sin.
Et gammelt ordtak jeg liker fra Craig sykehus
er "redefinere det som er mulig."
Det er det jeg tenker på når jeg tenker på Barry.
Han redefinerte hva som var mulig.
Barry var Barry, en kajakkpadler med paraplegi,
og han padlet i de mest ekstreme elvene vest i USA, inkludert Grand Canyon.
Det betydde mye for ham fordi han var avskåret fra alt
han likte å gjøre, alle eventyrene, og kajakken ga ham det tilbake.
Han fant en måte å ha det gøy på, uansett.
Det var ikke på samme måte som før, men det fungerte for ham.
Det Barry egentlig sa, var:
"Jeg skal ikke la rullestolen definere meg.
Jeg skal definere meg selv gjennom atletiske bestrebelser
som er mer enn det folk tror en rullestolbruker kan gjøre."
Når du og skaden blir gradvis mildere,
tenker du ikke så mye på å gå.
Du tenker heller ikke vemodig på alt du gjorde før.
Du begynner å tenke med interesse og glede
på de tingene du kan gjøre nå.
Det er mer enn nok ting du kan gjøre med brukket rygg eller nakke,
og noen av dem vil du like så godt at du ikke kan styre gleden.
Vi fyrer opp.
Ja, baby.
Ja, Trevor.
Ja, karer!
Ja!
Kom igjen, baby.
Kevin skal kjøre ned den store renna under oss.
Greit. Tre, to, én, start.
Kjør på.
Å, milde måne!
Sitteski ga meg frihet fra rullestolen.
Jeg kunne dra overalt på fjellet og være som alle andre.
Å få den friheten tilbake, ga meg en mening med livet.
Herregud!
Når jeg sitter i skien, føler jeg meg fri.
Jeg føler meg hel, og ekstremt lykkelig.
Det er balsam for sjelen å gli på snøen.
Herregud, kom igjen!
Ja, karer!
Den var veldig bra.
Når du drar ut på ski eller snowboard, må du tilpasse deg.
Nå må jeg bare tilpasse meg litt mer når jeg gjør det.
Han svinger skarpt i puddersnøen.
Han bare forsvinner.
Ja, kompis!
Ja!
Etter en ryggmargsskade føles det som du ikke kan ta noe for gitt.
Når du er på fjellet med Trevor, ser du at han har det i seg.
Han har sitteski, men han klager ikke over at han har det.
Tre, to, én.
Trevor starter.
Han har noe ved seg.
Han bare gløder når han er der ute.
Det kommer ren energi ut av ham, og det er ganske spesielt.
Han inspirerer ikke bare folk med tilpasninger
eller begrensninger i funksjon.
Han inspirerer mennesker som er som meg og deg.
De har ti fingre og tær som fungerer.
De har pust og puls.
Og de ser på Trevor og tenker: "Jeg kan aldri klare det."
Han er ikke bare utøver med tilpasninger, men en utøver.
Saken er at hvis du vil bli avansert og gjøre sånne ting,
ta det én sving av gangen.
- Ok. - Går det bra?
Jepp.
Greit. Hvis du hører meg,
så starter Trev om ti.
Trev om fem, fire, tre, to, én.
Hjelpes…
Dette er den største klippen jeg har tatt!
- GoPro-en bare… - Ja, se hvor du landet!
Ja!
Jeg har hatt flotte dager.
Dager da alt og alle jeg møter, danser til en melodi jeg kan.
På de dagene
flyter selvtillit og glede ut av meg og påvirker fremmede.
Og noen dager blir rullestolen en rullende getto,
et bur av krom som hindrer kommunikasjon.
Punktum.
Ikke plag meg.
Jeg er krøpling i dag.
Jeg har aldri opplevd forakt for å bruke rullestolen.
Men medlidenhet.
Jeg har avskydd meg selv.
Det første er den andres problem…
…og det andre er mitt problem.
Det suger å ha ryggmargsskade.
Mange ser på deg og ser bare en rullestol.
Det er greit, men det er mer enn en rullestol.
Rullestolen er bare en del av deg. Den er beina dine.
Folk kommer bort og sier: "Å, hva skjedde?"
"Jeg brakk ryggen på snowboard." De sier: "Lei for det."
Og det er alt de sier. Jeg tenker: "Hvorfor er du lei deg?"
Jeg bare: "Ok, det er greit."
Men du bør være lei deg for de virkelige tingene som er tøffe.
Det er det du bør være lei deg for. Men folk vet det ikke.
Pappa gikk over fra film til skriving.
Han ble redaktør for bladet New Mobility.
Da Barry ble redaktør der,
kunne kan nå ut til folk på nye måter.
Barry og bladet skrev om vanskelige temaer.
Medikamentmisbruk hos skadde,
ryggmargsskadde i fengsel, seksualitet.
Ingen temaer var tabu.
Det var et kult Rolling Stone for rullestolbrukere.
Han snakket om det ingen snakket om.
Metoder for tarm- og blæretømming.
Alt det som er tabu blant funksjonsfriske.
Da han ble skadet, lurte jeg på om han kunne date igjen.
Trevor har alltid ønsket seg familie.
Det er veldig viktig for ham.
Jeg kan bli stiv, men ikke gjøre noen gravide.
Det er alle de tingene du ikke tenker på når du blir skadet,
og alle de tingene som skjer etterpå.
Det er livet.
Jeg møter det.
Barry og bladets holdning er:
"Se, livet med ryggmargsskade er liv.
Livet med funksjonsnedsettelse er liv. Så vi dekker alt ved det."
Så forfriskende for folk som trodde den delen av livet var over.
Pappa fikk det frem i lyset.
Han tok tak i det gode, dårlige, stygge og vakre
rundt seksualitet for skadde.
Ok, det er her jeg gjør sakene mine.
Det er en tilpasset sex-stol.
Jeg setter meg i den og vipper frem og tilbake.
Etter skaden kan jeg ikke ejakulere som før.
Dette gir meg den følelsen igjen.
Trekket er litt slitt.
Jeg tror jeg må få den trukket om.
Det får meg til å føle meg som en mann igjen.
Det er ting man ikke kan forberede seg på med ryggmargsskader.
Helt ærlig er det tarmene og blæren.
Når folk får skader på et visst nivå og over,
får de nedsatt evne til å kontrollere strømmen av urin.
Det skjer uforutsett.
Vi skal til å starte nedkjøring på denne klippen.
Lyset er litt flatt, men…
Jeg skal bare føle meg frem.
Jeg tisset nettopp på meg.
Det var ikke med vilje!
Ok.
Tre, to, én, jeg starter. Start!
Uhell vil forekomme.
Og du har to valgmuligheter.
Det kan være forferdelig, som det jo er.
Du kan også velge å la det bli en gøy historie.
Kan du ta ut et kateter fra lommen på GoPro-ryggsekken?
Drikker du nok væske,
må du tisse åtte til tolv ganger daglig.
- Hva gjør du der, Trevy? - Pisser.
- Ja? - Ja.
Hvorfor bak søppeldunken?
Det er ikke noe toalett jeg kan bruke.
Du må bruke nytt kateter hver gang.
Hver eneste gang du må tisse.
Hvis du betaler privat,
kan et enkelt kateter koste opp mot $ 18.
Du kan måtte betale $ 250 per dag
bare for å tisse.
Det er urettferdig.
Ta et bilde av dette. Røret henger ut.
Det er ganske heftig.
Det er bare den harde sannheten.
Barry snakket om at en jente skrev til ham
og sa at hun ble forbløffet
over å se reklame for blærehjelpemidler og "caths,"
katetre, og hun følte at det var et miljø av likesinnede der ute.
Jeg visste ikke noe om å bruke katetre.
Noe så enkelt som å gå på do blir noe nytt.
Det er vanskelig og tar tid.
Det er ingen enkel rute.
Tarmtømmingsmetoder er en rutine,
forhåpentligvis til samme tid hver dag.
Du må ta på en gummihanske og ta en stikkpille,
putte den inn i deg selv
og så må du vente minst en time
slik at tarmen er fullstendig tømt.
Folk bruker såkalt fingerstimulering,
der en finger stikkes inn rundt anus
og skaper bevegelse så tarmen tømmer seg.
Det kan være flaut i begynnelsen.
Det tar lang tid.
Det er en av mange ubeleiligheter
som følger med ryggmargsskader.
Å lære å leve med ryggmargsskade
er som å dykke resten av livet.
"Sitter jeg på en myk pute?
Er blæren full?"
Du må konstant sjekke de tingene
du ikke kan føle.
Det er tøft å leve med ryggmargsskade.
Jeg blir isolert og har mine opp- og nedturer.
Når jeg ser at folk drar på fjellturer og sånt,
kan jeg bli lei meg.
Noen ganger ønsker jeg den normaliteten.
Trev og jeg prater ukentlig,
og ofte prater vi daglig.
Jeg merker når Trevor er trist, for da blir han stille.
En ting jeg skjønner, er at når Trevor er sånn,
må vi bare få ham utendørs.
Vi må få ham ut så han kan gjøre det han elsker.
Vi spesialtilpasser,
men vi designer mest ski til utøvere med funksjonsnedsettelse.
Vi hjelper folk tilbake på fjellet, eller å oppdage det.
Jeg må si at jeg har fått en genial idé.
Jeg forsto litt på telefonen. Skremmende.
Ja, ikke sant?
- Vi binder en løkke… - Noe til munnen min.
Til munnen din?
Her er saken.
Bruker jeg hånden…
Ja, da kan du bare bruke én hånd.
Ja, og det vil jeg ikke.
Så du vil feste denne til munnen?
Det er det jeg sier. Vi driver med tilpasning her.
Noen skikjørere bruker en motorvinsj for å få fart på flatmark.
Vanlige skikjørere holder tauet med to hender.
Men Trevors hender må holde støtteskiene.
Vi bygger et system for å feste tauet til sitteskien.
Snoren er så kort for å utløses. Gir det mening?
- Vi må bare prøve. - Ja.
Vi er i nye farvann.
Ok, er du klar?
Kompis, dette er spennende.
Hva skjer, Trevor?
Jeg svetter. Jeg er nervøs.
Har du aldri hoppet over gjerder før?
Nei.
Hvorfor vil du gjøre det?
Det har aldri blitt gjort.
Og jeg vil det.
Jeg blir tauet inn. Jeg bruker munnen som utløser.
Så skal jeg gjøre det hoppet.
Landingen er rett der.
Jeg har et handikap,
og man ser bare funksjonsfriske kjøre ski i byer.
Jeg sitter i rullestol, og folk bare:
"Vent, kan du kjøre på ski?"
Det er morsomt. Folk har ingen anelse.
Jeg vil utvikle meg videre, tøye grensene
og fortsette fremover.
Jeg tror dette er et skritt i den retningen.
PROFESJONELL SKIKJØRER
Ja, Cody!
Hvordan ser det ut?
Den sitter fast.
Denne sitter fast.
En gang til?
Ok? Føles det bra?
- Ja. - Ja?
Ok. Hold fast lengst mulig.
Hold fast lengst mulig, baby.
Vi kjører!
Milde måne. Du, altså.
- Det var stort. - Rett på nakken.
Helt ærlig…
Jeg kan klare en til, men ikke nakken min.
- Nei. - Absolutt.
Om du ikke ønsker det, vil jeg ikke at du prøver…
Jeg er bare sur på meg selv, for jeg kunne klart det.
Jeg vet at jeg kunne klart det. Jeg bare…
Hva da?
Jeg klarer ikke å røre på skulderen i morgen.
Skal en sitteski gå opp ned? Nei.
Hensikten var å få folk tilbake på ski,
ikke gå opp ned og flippe en 22 kilo tung metallbit under deg.
Under middagen i går og i en time etterpå
gjorde det bare mer og mer vondt.
Jeg kan ikke løfte armen i det hele tatt.
Det gjør så vondt akkurat her.
Jeg tror det er kragebeinet eller skulderen. En av dem.
Skuldrene mine er viktige, for de er som bein for meg.
Uten dem kan jeg ikke trille rullestolen noen steder.
Det er sprøtt å sitte i rullestol
og så bare: "Å, en arm sluttet å virke."
Det er fremdeles vanskelig å forflytte seg.
Halve kroppen min virker ikke.
Og nå slutter enda et lem å virke?
Da har du bare ett av fire fungerende lemmer.
Det er en vekker, men vil jeg slutte med det jeg gjør? Nei.
Da jeg traff Barry tidlig på 90-tallet,
begynte skuldrene allerede å svikte. Han var i ferd med å bli utslitt.
De siste årene i livet
hadde han fred med seg selv på tross av at han satt i rullestol.
Han kjempet ikke imot skaden
eller den han var.
Han var mye mer komfortabel med den personen han var.
Rundt 2003 fikk Barry diagnosen blærekreft.
Legen fortalte Barry om skadene det ville gi.
Den allerede skjøre kroppen hans
ville svekkes av cellegiften.
På det tidspunktet visste vi at det hadde spredt seg.
Han valgte å avstå fra videre behandling.
Og det var det.
Vel…
Hva kan jeg si?
Jeg savner ham veldig mye.
Det å møte Barry og jobbe sammen med ham
og bli nære venner med ham,
det er
et høydepunkt i livet mitt.
Han ville ikke likt gråten.
Det…
Det som er sprøtt er at jeg hørte om det,
og omtrent fire dager senere sa min kone til meg:
"Du har fått et brev."
Fra Barry.
Rystende.
To uker etter at han døde.
Ok.
"Kjære venner,
en veldig stor del av livet mitt
er vennskapene som utviklet seg i årenes løp."
"Som mange av dere vet, er livet mitt nå over.
Du får dette brevet fordi jeg verdsatte vennskapet vårt,
og jeg vil at du skal vite det."
"Jeg er litt trist over å forlate livet tidligere enn ventet,
men føler ingen tragedie.
Jeg har levd lenger enn jeg kunne ha gjort
eller ville forutsett
trettiseks år etter helikopterulykken.
Jeg frykter ikke for mine barn,
som alle har tatt sine egne veier,
og de gjør det med stil og ynde."
"Jeg har hatt masse kjærlighet, lidenskapelige karrierer,
et eventyrlig liv og alt jeg har ønsket meg.
Ingenting var savnet eller angret."
"Jeg elsker dere alle."
Underskrevet av Barry.
"Barry."
Og sånn var han.
Hans stemme ville vært avslappet
og med et smil på lur.
Jeg skrev minneord for American Alpine Club Journal,
og jeg måtte stoppe opp
og lure på
hvordan Barrys liv hadde vært om han ikke fikk paraplegi.
Pappa delte livet inn i to deler.
Det første livet var før ulykken.
Det andre livet var etter ulykken.
Det var først i hans siste år av livet han anså det som ett liv.
Som han sa: "Alt er en del av det samme."
Jeg spurte en gang hvilken halvdel av livet som betydde mest for ham.
Han sa det var den andre halvdelen.
Han hadde lært så mye og vokst så mye.
Han ga håp
til folk med ryggmargsskader verden over, og gjør det fortsatt.
Han lærte det til leger og forsikringsselskaper.
Han lærte vanlige folk
nye måter å se på funksjonsnedsettelser.
Målet hans var aldri å bli en leder.
Han ble en, men poenget for ham var det han gjorde.
Han fremstilte ikke seg selv som en leder som sa: "Følg meg,"
men folk gjorde det.
Barrys arv ligger i Corbet's Couloir.
Men han etterlot seg så mye mer.
Ski The Outer Limits handler om å tøye grenser
og være villig til å gjenskape ting.
Og jeg tror det var en del av pappas natur å tøye grenser.
Han fikk folk til å revurdere funksjonsnedsettelser,
og jeg tror at verden aldri blir den samme etter det.
Arven etter Barry er å kunne ta en forferdelig ulykke
og gjøre den til en flott gave
til alle de som har opplevd lignende ulykker siden.
Det gir dem håp.
Han ga dem noe de ikke hadde.
Det er ganske sprøtt å se tilbake på alt.
Jeg er bare så takknemlig
for å være der jeg er nå.
Du vet ikke hva du har før det er borte. Ingen gjør det.
Men når jeg ser tilbake,
er jeg skadet og sitter i rullestol,
og jeg gjør mer enn halvparten av funksjonsfriske.
Det er bare en tenkemåte. Gå og få ting gjort.
Jeg var redd for å dra tilbake hit.
Veldig redd.
Dette stedet har tatt så mye fra meg.
Jeg vil tilbake hit. Jeg vil bli hel igjen.
Jeg vil slutte den sirkelen og ikke ha vondt i hjertet mer.
Hvordan kan du vokse etter den dagen du pådro deg skaden?
Tenk å fortsette med sporten du elsker der livet ditt ble endret for alltid.
Tenk så mektig det kan være.
Det var det Trevor hadde som en idé
og tok den til det høyeste nivået.
Et av Trevors største mål var å bli den første noensinne
til å lande en dobbel salto i sitteski.
Og Vail Pass var stedet å gjøre det.
Han sa: "Mamma…
…dette er…
…fjellet mitt.
Her brakk jeg ryggen, og jeg dro tilbake
og jeg takler
skaden min.
Jeg takler det som skjedde.
Jeg har oppnådd ting…
…og jeg er tilbake.
Jeg er tilbake."
SEKS ÅR ETTER SKADEN
Bra jobba. Stolt av deg.
Sjekk avsatsen, mamma.
Herregud!
Trevor…
Herregud!
Seriøst? Hvor skal du lande?
Hjelpes, Trevor.
Jøss.
Der er hoppet. Der.
Hei, dere. Det er to minutter
til Trevors fartssjekk.
Dere må hjelpe Trevor å bli klar, så jeg kan komme meg i posisjon.
- Dytt den inn. - Én, to, tre.
Hvor skal vi?
Hvor er det beste stedet å treffe?
Jeg liker alltid å velge hvor jeg skal.
Jeg må bare komme inn der.
Og "popp" og så holde meg i ro.
Når jeg ser det, vil jeg sørge for…
…å ha nok tid.
Jeg tror jeg får det, men vil være sikker.
Bang.
- Ja, sir. - Greit. Jeg er klar for det.
Skaden din er noe episk.
Den oser av mytisk heltemot.
Vil du være en helt?
Faktum er
at du ikke har noe valg.
Etter å ha gitt slipp på deler av fortiden,
gått gjennom innvielsens ild
og seiret over alle hindringer,
er helten klar til å vise
gjenfødelsen som et helere vesen ved å vende tilbake til verden.
Vi er de dobbeltfødte.
Vi representerer
frykten for katastrofen, og det største håpet om overvinnelse.
Vi har begitt oss inn på heltens vei.
Andre ser på vår overvinnelse som beviset på heroisk energi og retning.
For oss kommer energien og retningen fra behovet for overvinnelse,
for det er eneste måten å overleve på.
Berman her. Kan jeg få en statussjekk? Statussjekk, takk.
Fortsatt like stødig.
Bare si fra 30 sekunder før.
- Greit. - Klar?
Tretti sekunder til start. Så blir det fem sekunders nedtelling.
Du fikser dette.
Er alle klare? Alle er klare.
Oppfattet.
Klar.
Her nede.
Klar her oppe.
Ja, bror.
Greit.
Starter om fem sekunder.
- Fem, fire… - Vi gjør dette.
…tre, to, én.
Starter nå.
Tre, to, én.
Kom igjen!
Kom igjen.
- Jøss. - Bra jobba!
Det kan hende jeg gråt der borte.
- Jeg er så stolt av deg. - Herregud.
Forsoning, mamma.
- Forsoning. - Forsoning.
Det siste tipset,
den siste formaningen og avskjeden.
Selvsagt velger vi ikke ofte våre eventyr.
De beste eventyrene rammer oss.
Et triks for å leve med handikap,
er å se alt som et eventyr.
Noe som gir hvert øyeblikk de mest eventyrlige kvaliteter.
Usikkerhet og risiko.
Rikdom og glede.
Vilje og modighet.
Vi krystalliserer for oss selv og andre
den virkelige frykten for katastrofe.
Hvis vi forsterker dette bildet, inviterer vi sympati og sorg.
Fortsetter vi frem,
er vi til inspirasjon
for alle.
Vi bør ikke være redde for å inspirere.
Verden trenger det veldig.
Og vi trenger opplevelsen det er å gi i mengder.
Vår gave til verden
er verdens gave
til oss.
Alle mennesker,
med og uten funksjonsnedsettelser,
burde være stolte av bragdene sine.
Barry Corbet.
Lookout Mountain i Colorado i 1980.
DEDISERT TIL BARRY CORBET
OG ALLE MED RYGGMARGSSKADE SOM HAR GJENSKAPT SEG SELV.
NÅR TREVOR GIR SEG MED PROFFSKI, VIL HAN GJENSKAPE MER,
SOM MOTIVASJONSTALER SOM DELER SIN HISTORIE MED ANDRE.
STØTT DEM SOM GJENSKAPER LIVET ETTER STORE SKADER.
Tekst: Maria Schrattenholz